Джон Голсуърти
Утро в долината

Превод от английски: П. К. Чинков, —

chitanka.info

I

Муръ, 20 юлий.

Тукъ е спокойно, или, по-скоро, сънно, — защото въ единъ чифликъ никога не е спокойно; пъкъ и морето е едвамъ на четвъртъ миля разстояние, и когато времето е вѣтровито, шумътъ отъ него стига чакъ до хълма. Ако искате да имате развлѣчение, трѣбва да извървите четири мили до Бриксхамъ или петь — до Кингсуеръ, и пакъ нѣма да имате голѣмо развлѣчение.

Чифликътъ лежи въ едно запазено мѣсто, завардено, така да се каже, високо горе на хълма — отвѫдъ се разстилатъ нивя, а подъ него се диплятъ дюни. Човѣкъ изпитва чувството, каточе може да вижда много надалечъ, но това е заблуда, както можете да откриете бързо, ако тръгнете нататъкъ. Това е типична Девонска мѣстность — хълмове, падини, обрастнали съ храсти, ридове, пѫтеки, които се губятъ въ земята или се катерятъ на височина колкото една кѫща, шубраки, нивя, нѣкакво малко поточе навредъ, гдето има мѣсто за такова; а растителностьта край склона, пълна съ бодили и папрати, е буйна. Хълмътъ завършва въ една пѣсъчлива падина, заградена съ черна скала отъ едната страна и съ розови склонове отъ другата страна, които се простирать до носа, гдето има единъ крайбрѣженъ стражеви постъ.

Точно сега, когато наближаваше жътвата, всичко изглеждаше извънредно богато, ябълкитѣ зрѣеха, дърветата бѣха почти прекалено зелени. Времето бѣше много горещо и тихо; сушата и морето изглеждаше да спятъ подъ слънцето. Срещу чифлика имаше половинъ дузина борове, които изглеждаха така, каточе сѫ дошли тукъ отъ друга нѣкаква земя, но цѣлата околность задъ чифлика бѣше пълна съ овощни градини, истински овощни градини, така китни и сочни, каквито можеше само да си ги желае човѣкъ.

Кѫщата, една дълга, бѣла постройка съ покривъ въ три плоскости и цѣлата покрита съ кафяви петна, изглеждаше така, каточе растѣше надолу въ земята. Тя бѣше наново препокрита съ слама преди две години — и това бѣше всичко ново, което имаше въ нея. Казваха, че входната врата, която бѣше отъ дѫбово дърво и имаше желѣзни топчести дръжки, е най-малко отъ преди триста години.

Човѣкъ можеше да стигне съ рѫка тавана. Прозорцитѣ, положително, биха могли да бѫдатъ по-широки, — и все пакъ това бѣше едно божествено старинно жилище и навредъ въ него се разнасяше дъхъ на ябълки, пушекъ, шипковъ мармеладъ, беконъ, билки и старина.

Собственикъ бѣше единъ човѣкъ по име Джонъ Фордъ, на около седемдесеть години и тежъкъ около седемдесеть килограма — много едъръ, съ дълги крака, съ посивѣла, четинеста брада, съ сиви, влажни очи, съ кѫсъ вратъ и червендалестъ цвѣтъ; той страдаше отъ задухъ и имаше много вежливо, автократично държане. Дрехитѣ му бѣха направени отъ цвѣтенъ платъ, но въ недѣлни дни той носѣше черни дрехи, пръстенъ съ монограмъ и дебела златна верижка за часовникъ.

У Джонъ Фордъ нѣмаше нищо дребно или посрѣдствено; предполагамъ, че той имаше топло сърдце, но не искаше хората да знаятъ много за него. По рождение бѣше нѣкѫде отъ севернитѣ провинции и цѣлия си животъ бѣше прекаралъ въ Нова-Зеландия. Този малъкъ чифликъ въ Девонширъ бѣше всичко, което притежаваше той сега. Нѣкога е ималъ една голѣма „резиденция“ въ Нортъ Айлъндъ и се ползувалъ съ прочуто име, държалъ кѫщата си отворена за всички и, както може да се предположи, правѣлъ всичко съ тѣсногръди разбирания, но съ широка рѫка. Изведнажъ го налегнала тѫга. Не зная какъ е станало това, но мисля, че неговиятъ единственъ синъ изгубилъ много пари на коннитѣ надбѣгвания и тогава, понеже не можелъ да гледа баща си въ очитѣ, се самоубилъ. Ако видѣхте Джонъ Фордъ, сигурно и вие щѣхте да си помислите това.

Жена му сѫщо умрѣла презъ сѫщата тази година. Той се разплатилъ до последна стотинка и се върналъ въ отечеството си, за да живѣе въ този чифликъ. Миналата вечерь той ми каза, че ималъ само една роднина въ свѣта — своята внучка, която живѣе тукъ заедно съ него.

Тази внучка, Пашиенсъ Войсей, седи сега, въ този моментъ, тука съ мене на единъ селски балконъ, който гледа къмъ овощната градина. Рѫкавитѣ й сѫ възпретнати и тя чисти боровинки, готови за приготвяне на чай отъ тѣхъ. Сегизъ-тогизъ облѣга лакти на масата, хапва една боровинка, нацупва устни и пакъ започва да чисти. Тя има крѫгло, дребно лице; дълго, стройно тѣло; бузи като макове; една пухкава маса отъ черно-кестенява коса и тъмно-кафяви, почти черни очи; носътъ й е чепатъ; устнитѣ й сѫ подвижни, червени, доста пълни; всичкитѣ й движения сѫ бързи и плавни. Тя обича ярки цвѣтове и много прилича на малка котка; понѣкога изглежда преизпълнена съ симпатии, а сетне изведнажъ става твърда като черупката на костенурка. Цѣлиятъ й характеръ е импулсивенъ, но тя не обича да проявява чувствата си; понѣкога се чудя, дали тя изобщо има нѣкакви чувства. Свири на цигулка.

Странно е да гледа човѣкъ тѣзи двама хора заедно, странно и доста печално. Стариятъ човѣкъ проявява къмъ нея една горда нѣжность, която се корени въ самата му душа. Виждамъ го какъ се разкѫсва между нея и своя студенъ северняшки ужасъ на своитѣ чувства; неговиятъ животъ съ нея бѣше едно несъзнателно мѫчение за него. Тя бѣше едно неспокойно, разпалено създание, достатъчно смирено за единъ моментъ, а следъ това избухващо въ подигравателни слова и остъръ, отсѣченъ смѣхъ. Но тя го обичаше по свой маниеръ; веднажъ я видѣхъ да го цѣлува, когато той бѣше заспалъ.

Общо взето, тя му се подчиняваше — по такъвъ начинъ, каточе не можеше да диша, докато прави това. Бѣше получила нѣкакво странно образование — история, география, елементарна математика и нищо друго; никога не бѣше ходила на училище; бѣше взела нѣколко урока по цигулка, но повечето отъ това, което знаеше, бѣше научила сама. Тя знаеше много работи за птичкитѣ, цвѣтята и насѣкомитѣ; имаше три котки, които я следваха навсѣкѫде; постоянно прави шеги. Завчера ми извика:

— Имамъ нѣщо за васъ. Протегнете си рѫката и си затворете очитѣ!

Тя ми сложи въ рѫката единъ голѣмъ, черенъ охлювъ!

Тя е дете на единствената дъщеря на стария човѣкъ, която била пратена въ отечеството си, за да се учи въ Торкуей, но пристанала и се оженила за нѣкой си Ричардъ Войсей, единъ селянинъ чифликчия, съ когото се видѣла въ едно ловно стрелбище. Джонъ Фордъ се разгнѣвилъ и смѣталъ „господинъ“ Ричъ Войсей за по-низкостоящъ отъ него. Наричалъ го „господинъ“, доколкото мога да разбера, защото ималъ обичай да играе всѣка вечерь на карти съ единъ пасторъ отъ околностьта, когото наричали „сатаната“ Хоукинсъ. Родътъ на Войсейевци не заслужаваше да бѫде презиранъ. Тѣ притежаваха този чифликъ отъ времето, когато той е билъ подаренъ на нѣкой си Ричардъ Войсей съ грамота, на която бѣше написано: „8 септемврий 13, Хенри VIII.“ Мисисъ Хопгудъ, жената на нотариуса — една мила, хубавичка, стара жена съ блага душа, съ бузи като розова, повѣхнала ябълка и съ необуздана любовь къмъ Пашиенсъ — ми бѣше показала самия документъ.

— Пазя го, — казваше ми тя. — Мистъръ Фордъ е много гордъ, но и други хора могатъ да бѫдатъ горди. Това е едно почтено старо семейство. Всички жени сѫ Марджъри, Пашиенсъ или Мери; всички мѫже сѫ Ричардовци, и Джоновци, и Роджъровци. Родътъ имъ е старъ като тѣхнитѣ ябълкови дървета.

Ричъ Войсей билъ буенъ човѣкъ, който се занимавалъ съ ловъ и скоро неговиятъ старъ чифликъ затъналъ въ дългове до сламения покривъ. Джонъ Фордъ си отмъстилъ, като изкупилъ просрочената ипотека и заповѣдалъ на дъщеря си и на Войсей да продължаватъ да живѣятъ въ чифлика, безъ да плащатъ наемъ. Това тѣ направили покорно, докато единъ день, при една злополука съ кола карана отъ куче, и двамата били убити. Финансовиятъ крахъ на стария Фордъ дошелъ една година по-късно и отъ тогава той живѣеше тукъ съ Пашиенсъ. Струва ми се, че смѣшението въ кръвьта й е това, което я правѣше тъй неспокойна и безотговорна; ако бѣше родена въ тази страна, тя щѣше да се чувствува достатъчно щастлива тука, или пъкъ щѣше да се чувствува съвсемъ като чужденка, като самия Джонъ Фордъ, обаче дветѣ потекла, които се борѣха за надмощие, изглеждаше да не й даватъ спокойствие. Може да мислите, че тази теория отива много далечъ, но азъ вѣрвамъ, че тя бѣше права.

Пашиенсъ стоеше понѣкога съ стиснати устни, рѫцетѣ й скръстени плътно надъ тѣснитѣ й гърди, взираше се така, каточе би могла да гледа отвѫдъ нѣщата, които сѫ около нея; понѣкога пъкъ ставаше изведнажъ много внимателна, а погледътъ й ставаше въ една минута усмихнатъ, благъ или гнѣвенъ! Тя бѣше на осемнадесеть години, съвсемъ безстрашна, когато е въ лодка, но не можехте да я накарате да се качи на конь — и това натѫжаваше нейния дѣдо, който прекарваше по-голѣмата часть отъ деня върху единъ слабъ, полу-чистокръвенъ пони, носещъ го като перо, въпрѣки тежестьта му.

Настаниха ме тука, за да бѫда въ услуга на Данъ Трефри; на дъното на всичко има нѣкаква спогодба съ мисисъ Хопгудъ въ лири, шилинги и пенси. Тѣ съвсемъ не сѫ добре съ смѣткитѣ; това е най-голѣмиятъ чифликъ въ околностьта, но той не имъ носи много пари. Ако се сѫди по Джонъ Фордъ, изглежда невѣроятно, че не му стигатъ паритѣ — той разполага твърде нашироко.

Въ осемь часътъ имаме семейна молитва, сетне закуска, следъ това сме свободни да пишемъ или да правимъ нѣщо друго, докато стане време за вечеря и за вечерната молитва. По пладне всѣки се храни за себе си. Въ недѣлни дни трѣбва да извървяваме два пѫти по две мили до черквата, защото въ противенъ случай ще влѣзете въ черния списъкъ на Джонъ Фордъ.

Самъ Данъ Трефри живѣе въ Кингсуеръ. Той казва, че си е направилъ положението — тамъ долу му е добре, каточе е заспалъ спокоенъ сънь, следъ като е билъ дълги години буденъ; той бѣше прекаралъ тежко време въ Нова-Зеландия, докато тази мина му направи положението. Вие едвали ще си спомняте за него; той ми напомня за неговия чичо, стария Николасъ Трефри; сѫщиятъ бавенъ начинъ на говорене, съ известно колебание и съ повтаряне на името ви следъ всичко, което каже; лѣвакъ като него и съ сѫщото бавно примигване въ очитѣ. Той има тъмна, кѫса брада и червено-мургави бузи; малко плешивъ и малко посивѣлъ, но твърдъ като стомана. Почти всѣки день той идва на конь тука, придруженъ отъ едно черно испанско куче, което имаше чудно-хубава муцуна и изпитваше ужасъ отъ всѣка фуста. Той ми е разправялъ сума интересни историйки за Джонъ Фордъ въ неговитѣ ранни години на новопреселеникъ; за неговитѣ подвизи съ коне се разправя и до день днешенъ; той е прекаралъ и войната съ маоритѣ; както казва Данъ — „човѣкъ точно по сърдцето на чичо Никъ“.

Тѣ сѫ много добри приятели и се почитатъ единъ другъ; Данъ изпитва голѣмо възхищение отъ стария човѣкъ, но притегателната сила е Пашиенсъ. Той говори много малко, когато тя е въ стаята, обаче я гледа отстрани съ копнѣещъ погледъ. Пашиенсиното държане къмъ него би било жестоко отъ страна на нѣкоя друга, но отъ нея човѣкъ го възприемаше съ снизхождение. Данъ става да си върви, но пакъ се извръща, спокоенъ и упоритъ, какъвто не можете да си го представите.

Миналата вечерь, напримѣръ, ние седѣхме на балкона следъ вечерята. Пашиенсъ опипваше съ пръсти кордитѣ на своята цигулка, когато изведнажъ Данъ (каква смѣлость отъ негова страна!) я помоли да посвири.

— Какво? — каза тя. — Предъ мѫже? Не, благодаря!

— Защо не?

— Защото ги мразя!

Рѫката на Джонъ Фордъ се стовари върху плетената масичка:

— Ти се забравяшъ! Върви си легни!

Тя хвърли погледъ къмъ Данъ и си отиде; ние можехме да чуемъ какъ тя свирѣше въ своята спалня; музиката звучеше като танцъ на привидения; и тъкмо когато човѣкъ мислѣше, че е вече свършено, звуцитѣ избликваха отново като приливъ на смѣхъ. Тогава Джонъ Фордъ помоли церемониално да го извинимъ и влѣзе съ тежки стѫпки вѫтре. Цигулката спрѣ; чухме гласа му да й се кара; сетне той пакъ дойде долу. Точно когато той бѣше седналъ пакъ на стола си, чу се нѣкакво леко изпращяване и нѣщо черно падна презъ клонитѣ на ябълката. Цигулката! Трѣбваше да видите тогава неговото лице! Данъ искаше да вдигне цигулката, но стариятъ човѣкъ го спрѣ. По-късно азъ видѣхъ презъ прозореца на спалнята си какъ Джонъ Фордъ излѣзе и застана предъ цигулката, гледайки я. Той вдигна кракъ като за да я стъпче, но най-сетне я вдигна, изтри я грижливо и я внесе вѫтре.

Моята стая е съседна съ нейната. Азъ продължавахъ да я чувамъ какъ се смѣе и това приличаше на нѣкакъвъ шумъ като отъ влачене на предмети изъ стаята. Сетне заспахъ, но после се стреснахъ, събудихъ се и отидохъ на прозореца да подишамъ чистъ въздухъ. Такава черна, бездиханна нощь! Не можеше да се види нищо друго, освенъ преплетенитѣ, сега още по-черни клони; нито единъ листъ не потрепваше, нито единъ звукъ не се чуваше, освенъ глухо грухтене откъмъ обора и сегизъ-тогизъ една лека въздишка. Азъ изпитвахъ едно съвсемъ необикновено чувство на безпокойство и страхъ, последното нѣщо, което можеше да се очаква въ такава една нощь. Тукъ имаше нѣщо, което бѣше обезпокоително, нѣкаква потискана борба. Никога презъ живота си не съмъ виждалъ нѣщо по-безотговорно отъ това момиче или по-неотстѫпчиво отъ стария човѣкъ; продължавахъ да мисля за начина, по който той изтри цигулката. Струваше ми се, каточе нѣкаква искра щѣше да хвърли всичко въ пожаръ. Нѣкаква трагедия се бѣше надвесила, или, може би, това бѣше само отъ жегата…

II

Вторникъ.

Направихъ едно ново запознанство. Лежахъ въ овощната градина и изведнажъ, безъ да ме вижда, той мина край мене — единъ човѣкъ съ срѣденъ ръстъ, съ особено добъръ външенъ видъ — съ малко износени сини дрехи, фланелена риза, тъмно-червена вратовръзка, кафяви обувки, каскетъ съ кожена козирка, вдигната надъ челото. Лице — дълго и тѣсно, бронзирано съ нѣкаква бледа мургавина; хубаво чело. Кестеняви мустаци, доста заострена брада, която около бузитѣ бѣше по-тъмна; брадичката му не се виждаше, но ако се сѫдѣше по растежа на брадата му, трѣбва да бѣше голѣма; устата бихъ нарекълъ сладострастна. Носътъ — правъ и тѫпъ; очи сиви, съ вдигнатъ нагоре погледъ, не съвсемъ откровени, защото бѣха предизвикателни; по две паралелни бръчки на дветѣ бузи, едната излизаща отъ вѫтрешния ѫгълъ на окото, другата — отъ ноздрата; възрасть — може би тридесеть и петь. Въ лицето, държането, движенията — нѣщо безкрайно жизнено, приспособимо, дръзко и безпринципно.

Той застана срещу терасата, хапейки пръститѣ си, приличащъ на нѣкакъвъ пиратъ отъ деветнадесетия вѣкъ, и азъ се чудѣхъ какво търсѣше на това мѣсто. Казватъ, че човѣкъ може да познае всѣки, който е отъ Кентъ или отъ Съмърсетширъ; положително можете да познаете всѣки йоркширецъ, а този тука можеше да бѫде само човѣкъ отъ Девонъ, бидейки единъ отъ двата главни типа, които се срѣщатъ въ тази область.

Той подсвирна — и тогава излѣзе Пашиенсъ, облечена въ резедава рокля, приличаща на нѣкакъвъ високъ макъ, — вие познавате леката приведеность на цвѣта на мака и начина, по който вѣтърътъ поклаща неговото стебло… Тя е единъ живъ макъ, нейната пухкава черна коса прилича на матовото черно сърдце на мака, тя има изтезаващата привлѣкателность и отблъскващата сила на мака, нѣщо сѫдбовно или, по-скоро, сѫдбоносно. Тя тръгна бавно къмъ моя новъ приятель, сетне ме съзрѣ и се спрѣ като закована.

— Да ви представя, — каза тя на мене, — Захари Пиѫрсъ. Да ви представя, — каза тя, — нашия наематель.

Тя каза това съ чудно нѣжно злорадство. Искаше да ме засегне и ме засегна. Половинъ часъ по-късно азъ бѣхъ горе въ двора, когато дойде този човѣкъ Пиѫрсъ.

— Приятно ми е да се запозная, — каза той, гледайки замислено прасетата. — Вие сте писатель, нали?

— Нѣщо подобно, — казахъ.

— Ако случайно се чудите, — каза той изведнажъ, — какво да правите, азъ мога да ви предложа нѣщо. Елате съ мене долу на брѣга, и азъ ще ви кажа. Моята лодка е на котва, и тя е най-хубавата малка платноходка въ цѣлата околность.

Бѣше много горещо и нѣмахъ никакво желание да слизамъ долу на брѣга — и все пакъ отидохъ. Не бѣхме отишли далечъ, когато Джонъ Фордъ и Данъ Трефри се появиха на пѫтеката. Нашиятъ приятель изглеждаше да е малко смутенъ, но скоро се съвзе. Срещнахме се на срѣдата на пѫтеката, гдето едва имаше мѣсто да се разминемъ. Джонъ Фордъ, който гледаше много надменно, сложи пенснето си и се втренчи въ Пиѫрсъ.

— Добъръ день! — каза Пиѫрсъ. — Великолепно време. Ходихъ горе да помоля Пашиенсъ да дойде да се повозимъ съ лодката. Наредихме за срѣда, ако позволява времето; този господинъ ще дойде сѫщо. Може би ще дойдете и вие, мистъръ Трефри? Вие никога не сте виждали моето имение. Ще ви оставя на закуска и ще ви запозная съ баща си. Той заслужава да се повозва на лодката по нѣколко часа на день.

Това бѣше казано по такъвъ своеобразенъ начинъ, че човѣкъ не можеше да се сърди за неговата надменность. Джонъ Фордъ бѣ обвзетъ отъ пристѫпъ на задухъ и изглеждаше, че малко остава да избухне; той хвърли погледъ къмъ менъ и се овладѣ.

— Вие сте много любезенъ, — каза той съ ледено-студенъ тонъ, — но моята внучка има друга работа. Вие мѫжетѣ ще се забавлявате сами.

И като направи единъ много слабъ поклонъ, той тръгна съ тежки стѫпки къмъ кѫщата. Данъ ме погледна и азъ сѫщо го погледнахъ.

— Вие ще дойдете ли? — каза Пиѫрсъ доста настоятелно.

Данъ каза заплетено:

— Благодаря ви, мистъръ Пиѫрсъ. Азъ се чувствувамъ по-добре на конь, отколкото въ лодка, но… благодаря ви!

Притиснатъ по този начинъ, той се бѣше превърналъ въ нѣкакво плахо, мекосърдечно сѫщество. Пиѫрсъ изрази усмихнатъ своитѣ благодарности:

— Въ срѣда, тогава, въ десеть часа. Нѣма да съжалявате за това.

— Нахаленъ просякъ!

Чухъ Данъ какъ измърмори подъ мустакъ тѣзи думи и скоро тръгнахъ, пакъ редомъ съ Пиѫрсъ, надолу по пѫтеката. Попитахъ го, каква полза можеше да има отъ това, да казва, че и азъ ще ида, безъ да ме е питалъ. Той отговори безсрамно:

— Видите ли, азъ не съмъ приятель съ стария човѣкъ, но знаехъ, че той нѣма да бѫде невежливъ къмъ васъ, затова си позволихъ свободата.

Положително, той знаеше нѣкакво срѣдство за превръщането на гнѣва въ любопитство. Сега ние бѣхме вече долу на брѣга; отливътъ бѣше настѫпилъ и цѣлиятъ пѣсъкъ бѣше покритъ съ малки, мокри, блестящи бразди. На около четвъртъ миля въ морето имаше единъ катеръ, чиито възкафяви платна бѣха наполовина прибрани и който се полюляваше отъ вълнението на водата. Слънчевата свѣтлина правѣше да блестятъ чудно-хубаво розовитѣ скали, и хвърляше свѣтли петна по повръхностьта на морето, които приличаха на движещи се стада червена риба. Пиѫрсъ се облегна на своята малка варка и загледа предъ себе си. Той изглеждаше унесенъ въ възхищение.

— Ехъ, да можехме да уловимъ съ рибарска мрежа нѣкои отъ тѣзи свѣтли петна, — каза той, — и да направимъ злато отъ тѣхъ! Не ни трѣбва повече работа тогава!

— Започналъ съмъ една голѣма работа, — каза той следъ малко. — Ще ви разправя за нея въ срѣда. Имамъ нужда отъ единъ журналистъ.

— Но азъ не пиша въ вестници, — казахъ азъ. — Азъ се занимавамъ съ другъ видъ работа. Моята специалностъ е археологията.

— Това нѣма значение, — каза той. — Колкото по-богато въображение имате, толкова по-добре. Това ще бѫде страшно хубаво нѣщо за васъ.

Неговата увѣреность изглеждаше забавна, но бѣше минало вече време за вечеря и понеже моятъ гладъ бѣше по-голѣмъ отъ моето любопитство, азъ му пожелахъ лека нощь. Когато се извърнахъ да погледна назадъ, той бѣше още тамъ, седналъ на края на своята лодка, гледащъ къмъ морето. Странна птица въ всѣко отношение, но все пакъ занимателенъ човѣкъ, нѣкакъ си.

Никой не спомена за него тази вечерь; но веднажъ стариятъ Фордъ, следъ като се взира дълго време въ Пашиенсъ, промълви безъ никакъвъ поводъ:

— Деца, които не знаятъ дълга си!

Тя бѣше по-смирена, отколкото обикновено, слушаше спокойно нашия разговоръ и се усмихваше, когато й заговорѣхме. Когато стана време за лѣгане, тя сама отиде при своя дѣдо, безъ да чака обикновената заповѣдь: „Ела и ме цѣлуни, дете!“

Данъ не остана на вечеря и оттогава не е идвалъ тука. Тази сутринь попитахъ мисисъ Хопгудъ кой е този Захари Пиѫрсъ. Тя е истинска девонска жена; ако има нѣщо, което тя мрази, то трѣбва да бѫде съсипано до последна възможность. Тя започна да усуква отговора си и най-сетне ми каза, че той билъ „синъ на стария капитанъ Дженъ Пиѫрсъ въ Блекъ Милъ. Това е едно старо семейство отъ Дартимаутъ и Плимутъ, — продължи тя въ пристѫпъ на охота за разказване. — Казватъ, че Франсисъ Дрейкъ вземалъ петима отъ тия Пиѫрсовци, за да се бори съ тѣхъ срещу испанцитѣ. Така, поне, съмъ чувала да казва мистъръ Захари; но Хопгудъ може да ви каже какъ стои работата“.

Бедниятъ Хопгудъ! Съ колко много осведомителни работи го товарѣше тя въ течение на деня! Като ми даде по този начинъ да разбера, че не желае да говори повече, тя продължи:

— Капитанъ Дженъ Пиѫрсъ е преживѣлъ сума приключения. Той е старъ вече — казватъ, че наближава стотѣ. Хопгудъ може да ви каже това.

— Но синътъ, мисисъ Хопгудъ?

Очитѣ й свѣтнаха съ внезапна лукавость. Тя се изкубна мълчаливо.

— А какво ще вземете днесъ за вечеря? Има патица; може да се намѣри и друго нѣщо хубаво, и една ябълчна торта; или пъкъ, има и… Както и да е, ще видимъ какво можемъ да направимъ.

И тя си излѣзе, безъ да дочака моя отговоръ.

Утре е срѣда. Нѣма да съжалявамъ, ако разбера още нѣщо за този човѣкъ Пиѫрсъ…

III

Петъкъ, 29 юлий.

… Защо ми задавате толкова много въпроси и ме карате да пиша за тѣзи хора, вмѣсто да си гледамъ работата? Ако наистина искате да научите нѣщо, ще ви разправя за събитията въ срѣда.

Бѣше великолепно утро. И Данъ бѣше дошелъ, за моя изненада, макаръ че би трѣбвало да зная, че когато той каже нѣщо, прави го. Джонъ Фордъ излѣзе, за да се здрависа съ него, но следъ това, като си спомни за какво бѣше дошелъ, започна да диша тежко, не каза нищо и пакъ си влѣзе. Пашиенсъ не можеше да се види нийде и ние слѣзохме заедно на брѣга.

— Не ми се харесва този човѣкъ Пиѫрсъ, Джорджъ, — каза ми Данъ по пѫтя. — Много глупаво постѫпихъ, като казахъ, че ще дойда — и сега трѣбва да дойда, но какво представлява той, всѫщность? Той не е човѣкъ, който върши нѣщо, безъ да има нѣкакви намѣрения, помнете ми думитѣ.

Забелязахъ, че скоро ще разберемъ това.

— Азъ не съмъ толкова сигуренъ за този страненъ просякъ. Винаги, когато съмъ го виждалъ, съмъ си мислилъ за нѣкой пиратъ.

Платноходката се намираше на мѣстото си така, каточе не бѣше се помръдвала. И Захари Пиѫрсъ бѣше на брѣга пакъ така, седналъ на края на своята лодка.

— Вѣтърътъ е за петь вѫзли въ часъ, — каза той. — Ще ви върна следъ нѣколко часа.

Той не попита нищо за Пашиенсъ, а ни настани въ своята черупка и започна да гребе къмъ платноходката. Посрещна ни единъ човѣкъ съ изпъкнали челюсти, по име Праулъ, съ заострена, изпъкнала брадичка, продълговата, хубаво избръсната горна устна, съ обрулено отъ времето лице — истинска морска птица.

Платноходката бѣше хубаво почистена. Построена за единъ Бриксхамски риболовецъ, нейниятъ номеръ — ДХ 113 — още не бѣше изличенъ.

Влѣзохме въ нѣкава особена кабина, просторна, но тъмна, мебелирана съ две пейки и една малка маса, върху която стояха нѣколко бутилки бира; имаше и шкафове и окачалки за дрехи. Праулъ, който ни разведе изъ платноходката, изглеждаше много гордъ съ едно особено приспособление за вдигане на платната. Минаха нѣколко минути, преди да излѣземъ пакъ на палубата. И тогава видѣхме, че въ малката лодка, която гребѣше къмъ платноходката, седѣше Пашиенсъ.

— Ако знаехъ това, — каза Данъ заплетено, като се изчерви, — нѣмаше да дойда.

Тя ни бѣше измамила и нѣмаше какво да се прави.

Пѫтуването бѣше много приятно. Вѣтрътъ духаше леко отъ юго-изтокъ, слънцето бѣше топло, въздухътъ — мекъ. По едно време Пашиенсъ започна да пѣе:

„Колумбъ е умрѣлъ и положенъ е въ гроба —

О! хей-хо! — положенъ е въ гроба.

И ябълчни клони надъ него се свеждатъ —

О! хей-хо! — надъ него се свеждатъ…

Узрѣлъ е плодътъ и готовъ е да падне —

О! хей-хо — готовъ е да падне.

Дойде една баба и всичко събра тя —

О! хей-хо! — и всичко събра тя…

Събранъ е плодътъ, нареденъ на полици —

О! хей-хо! — плодътъ на полици.

А повече искашъ ли, пѣй си самичъкъ —

О! хей-хо! — ти пѣй си самичъкъ…“

Нейниятъ слабъ, тънъкъ гласъ идваше до насъ на трели и вълни, както го носѣше вѣтърътъ, като пѣсеньта на чучулига залутана въ небесата. Пиѫрсъ стана, отиде при нея и й пошепна нѣщо. Въ лицето й доловихъ нѣкакъвъ проблѣсъкъ, какъвто трепва понѣкога въ лицето на нѣкое диво създание. Тя трепна, разтърси косата си, засмѣ се — и всичко това наведнажъ! Тя не искаше да пѣе повече, а се сви на дѫга, подпрѣла брадичка на рѫцетѣ си, докато слънчевитѣ лѫчи падаха върху едната отъ бузитѣ й, крѫгла, кадифена, червена като праскова…

Минахме край Дартмаутъ и половинъ часъ по-късно навлѣзохме въ единъ малъкъ, залесенъ заливъ. На една низка, червеникава канара бѣше построена една кѫща, заобиколена съ борове. Единъ остатъкъ отъ порутена скеля излизаше отъ долния край на канарата и висѣше надъ водата. Ние метнахме тамъ вѫжето и слѣзохме на сушата. Единъ старъ човѣкъ, приличенъ на риба, дойде на брѣга съ размъкната походка и пое грижата за платноходката. Пиѫрсъ ни поведе къмъ кѫщата, а Пашиенсъ, която ни следваше, изведнажъ бѣше станала смъртно-плаха.

Кѫщата имаше тъменъ покривъ съ широка стрѣха, покритъ съ тръстика, каквато растѣше тукъ изъ мочуритѣ наоколо. Не си спомнямъ нищо друго забележително. Кѫщата не бѣше нито нова, нито стара; нито хубава, нито пъкъ грозна; нито чиста, нито съвсемъ замърсена; тя стърчеше съ всичкитѣ си прозорци надъ морето, обърнала презрително гърба си къмъ сушата.

Седналъ на нѣщо като тераса, до единъ огроменъ телескопъ, ние видѣхме единъ много старъ човѣкъ съ панамена шапка и тръстиковъ бастунъ. Неговитѣ снѣжно-бѣли мустаци и брада и почти чернитѣ му вежди придаваха единъ съвсемъ особенъ, проницателенъ видъ на неговитѣ малки, подвижни, тъмно-сиви очи. По врата му и по бузитѣ му съ цвѣта на махагони имаше цѣла една мрежа отъ тънки бръчици. Той седѣше изправенъ, изложенъ напълно на слънцето, и едва примигваше.

— Татко! — каза Захари. — Това е Пашиенсъ Войсей.

Стариятъ човѣкъ извърна къмъ нея очитѣ си и промълви:

— Какъ сте, госпожице?

И следъ това не й обърна повече внимание. И Пашиенсъ, която изглеждаше да се разсърди отъ това, скоро се измъкна и тръгна да се разхожда между бороветѣ. Една стара жена донесе нѣколко чинии и бутилки и ги нареди както свърне на една маса. И ние насѣдахме около фигурата на стария капитанъ Пиѫрсъ, безъ да кажемъ нито дума, каточе всички бѣхме подъ влиянието на нѣкаква магия.

Преди закуската стана една малка сцена между Захари Пиѫрсъ и Данъ, които се препираха за това, кой отъ тѣхъ ще трѣбва да покани Пашиенсъ. Препирнята завърши съ това, че и двамата отидоха — и се върнаха безъ нея. Тя не искала никаква закуска, щѣла да си остане кѫдето била, между бороветѣ.

На закуска получихме котлети, диви гълѫби, гѫби и мармеладъ отъ черници и отъ общи винени чаши пихме чудно-хубава мадейра. Попитахъ стария човѣкъ откѫде я е купилъ; той ми отправи единъ страненъ погледъ и ми отговори съ слабъ поклонъ:

— Струваше ми два шилинга бутилката, и държавата не получи нищо отъ това, съръ. Въ началото на тридесеттѣ години бѣше. Два шилинга бутилката. Въ днешно време нѣма вече такова вино; нѣма вече и, — добави той, като погледна Захари, — такива хора.

Захари се усмихна и каза:

— Ти никога не си вършилъ такова голѣмо нѣщо, татко, каквото кроя азъ сега!

Въ очитѣ на стария човѣкъ блесна нѣкакво презрение.

— Значи, ти ще идешъ далечъ съ „Пъстрата чародейка“, Захъ?

— Да, — каза Захари.

— А кѫде можешъ да идешъ съ тази разнебитена черупка?

— Въ Мароко.

— Ха! — каза стариятъ човѣкъ. — Тамъ нѣма нищо; познавамъ този брѣгъ, както познавамъ дланьта на рѫката си.

Той протегна рѫката си, която бѣше покрита съ вени и косми.

Изведнажъ Захари започна да лѣе цѣлъ потокъ отъ думи:

— Подъ Могадоръ… единъ човѣкъ има тамъ… мой приятель… две години има отъ тогава. Концесии, търговия… барутъ… кръстосвани… вражди… пари… главатари… топове… султанътъ… пушки… възстание… злато.

Той разви единъ безскрупуленъ, нисъкъ, дързъкъ, планъ, който, подъ формата на нѣкакво търговско предприятие, гонѣше цельта да създаде цѣла редица политически смутове.

— Никога нѣма да ти позволятъ да слѣзешъ тамъ, — каза стариятъ Пиѫрсъ.

— Нѣма ли? — отвърна Захари. — О, щатъ, ще ми позволятъ! А когато напустна страната, ще има друга династия и азъ ще бѫда богатъ човѣкъ.

— Никога нѣма да я напустнешъ, — отговори стариятъ човѣкъ.

Захари взе единъ листъ хартия покритъ съ цифри. Той бѣше изработилъ цѣлия планъ:

— Толкова пари — за екипировка, толкова пари — за концесии, толкова пари — за търговия, толкова пари — за непредвидени случаи. Последната ми просия! Хилядо лири не ми стигатъ. Корабътъ е готовъ и ако не бѫда тамъ следъ единъ месецъ, все едно, че планътъ ми е пропадналъ.

Това бѣше цельта на разкриването на неговитѣ планове — зовъ за пари! И ние всички се спогледахме така, както правятъ всички хора, когато изкочи такова нѣщо.

— Лудость! — промълви стариятъ човѣкъ, като гледаше къмъ морето.

— Не! — каза Захари.

Тази последната дума бѣше по-красноречива отъ всички останали негови думи взети заедно. Този човѣкъ не е фантастъ. Неговиятъ планъ може да е смѣлъ и безпринципенъ, но — той знае много добре какво иска.

— Добре, — каза стариятъ Пиѫрсъ, — ще получишъ петстотинъ лири отъ моитѣ пари, макаръ само, за да видя какво ще направишъ. Закарай ме вѫтре!

Съ стола на колелца Захари го закара въ кѫщата, но скоро се върна.

— Ето чека за петстотинъ лири на стареца! — каза той, като държеше високо чека. — Мистъръ Трефри, дайте ми другитѣ петстотинъ — и ще имате една трета отъ печалбитѣ.

Очаквахъ, че Данъ ще се откаже направо. Но той само попита:

— Това ще ви бѫде ли достатъчно за заминаване?

— Съ тия пари, — каза Захари, — мога да се впустна на пѫть следъ две седмици.

— Добре! — каза Данъ бавно. — Дайте ми едно писмено обещание. Да бѫдете на море следъ две седмици и да ми дадете каквото ми се пада за моитѣ петстотинъ лири — нито повече, нито по-малко!

Пакъ помислихъ, че Пиѫрсъ ще приеме съ готовность това, но той облегна брадичката си на рѫката си и загледа Данъ, а Данъ загледа него. Докато тѣ се гледаха така единъ другъ, дойде Пашиенсъ, носейки едно котенце.

— Гледайте! — каза тя. — Не е ли миличко?

Котенцето пропълзѣ по нея и се качи отзадъ на шията й. Видѣхъ погледа и на двамата мѫже, когато тѣ гледаха Пашиенсъ, и изведнажъ разбрахъ какви бѣха желанията имъ. Котенцето се умилкваше около бузата на Пашиенсъ, изгуби равновесие и падна, пълзишкомъ, на роклята й. Тя го вдигна и излѣзе съ него. Нѣкой — не помня кой отъ насъ бѣше — въздъхна, а Пиѫрсъ извика:

— Свършено!

Пазарлъкътъ бѣ направенъ.

— Сбогомъ, мистъръ Пиѫрсъ, — каза Данъ. — Предполагамъ, че само за това съмъ ви билъ потрѣбенъ. Моето пони ме чака въ селото. Джорджъ, нали ще изпратите Пашиенсъ до у тѣхъ?

Чухме тропота отъ копитата на неговото пони, галопиращо по пѫтя. Пиѫрсъ ненадейно се извини и изчезна.

Тази негова авантюра може да звучи романтично и абсурдно, но тя е нѣщо съвсемъ конкретно. Той гледа да трупа лири, шилинги и пени! О, вие сѣнки на Дрейкъ, Ралей, Хоукинсъ, Оксенхамъ! Червеятъ на подозрението прояжда розата на романтиката. Дали и тия хора сѫщо не сѫ гледали само да трупатъ лири, шилинги и пени?…

Зарѣяхъ се въ боровата гора. Земята тамъ бѣше покрита, като тѣлото на пчела, съ черни и златни ивици. Подъ мене бѣше синьото море; по степнитѣ треви се катерѣха бръмбари и надъ тѣхъ се носѣха бѣли, сънни облаци. Всичко бѣше преизпълнено съ нѣжность, бѣше истински Девонски лѣтенъ день. Ненадейно се натъкнахъ на Пиѫрсъ, който стоеше на края на една канара, докато Пашиенсъ бѣше седнала въ една малка трапчинка отдолу и гледаше нагоре къмъ него. Чухъ го да казва:

— Пашиенсъ… Пашиенсъ!

Звукътъ на неговия гласъ и видътъ на нейното нѣжно, учудено лице ме разяриха. Какво общо има тя съ любовьта — на своята възрастъ? Какво общо иматъ тѣ единъ съ другъ?

Той ми каза изведнажъ, че тя си била тръгнала за у дома си, притегли ме къмъ скелята на брѣга, задъ едно старо, сиво пони. По пѫтя той пакъ се върна на своето предложение отъ миналия день.

— Елате съ мене, — каза той. — Не бива да пренебрѣгваме печата. Тамъ ще намѣрите голѣми възможности. Това е една отъ малкото останали непроучени страни. Веднажъ да започна тази работа, вие нѣма да знаете кѫде ще спре тя. Ще имате свободенъ достѫпъ навредъ и ще можете да имате каквото си пожелаете.

Отговорихъ колкото грубо можехъ, — но не и колкото грубо бихъ желалъ, — че неговиятъ планъ е лудешки. Въ сѫщность, за мене той е твърде много здравъ; защото, каквото и да е тѣлото на единъ планъ, неговиятъ духъ отговаря на духа на автора на плана.

— Помислете си, — настояваше той, каточе можеше да чете въ душата ми. — Можете да правите каквото си искате. Да пишете статии за печата, разбира се. Но това е механична работа. О, дори азъ бихъ могълъ да го върша, ако бихъ ималъ време. Що се отнася до всичко друго, вие ще бѫдете тъй свободенъ… тъй свободенъ, както единъ мѫжъ може да бѫде.

Тука, въ тѣзи нѣколко думи, е изразена сѫщината на този човѣкъ Пиѫрсъ — „тъй свободенъ, както единъ мѫжъ може да бѫде!“ Никакво правило, никакъвъ законъ, нито дори мистериознитѣ връзки, които свръзватъ мѫжетѣ съ тѣхното собствено самоуважение! „Тъй свободенъ, както единъ мѫжъ може да бѫде!“ Никакви идеали, никакви принципи, никаква звезда, предъ която да благоговѣе, никакви релси, отъ които да не може да изкочи! Но този човѣкъ имаше и упоритостьта на нѣкое девонско старо домашно куче. Той никога не би употрѣбилъ думата „не“, за да даде отговоръ.

— Помислете си, — каза той. — Всѣки день можете да се решите — азъ имамъ две седмици на разположение… Гледайте! Ето я!

Помислихъ, че думата му бѣше за Пашиенсъ; но той сочеше единъ старъ параходъ, ленивъ и черенъ въ ослѣпителната свѣтлина на слънцето, съ боядисанъ съ жълто и бѣло коминъ и безъ никакъвъ признакъ на животъ на борда.

— Това е тя — „Пъстрата чародейка“! Взема като нищо дванадесеть вѫзли на часъ — човѣкъ не би помислилъ това за възможно! Хайде, лека вечерь! По-добре ще бѫде да дойдете. Достатъчно е да ми кажете една дума когато и да било. Сега отивамъ на борда.

И докато стояхъ така, азъ го видѣхъ какъ се излегна на седалището на една малка лодка; слънцето обкръжаваше съ ореолъ неговата сламена шапка.

Отидохъ при Пашиенсъ, която бѣше на около една миля нагоре по пѫтя и седѣше въ храсталака. Тръгнахме между брѣговетѣ — Девонширски брѣгове — високи като кѫщи, гъсто обрасли съ бръшлянъ и папратъ, трънки и лѣщаци и орлови нокти.

— Вѣрвате ли, че има Богъ? — каза тя изведнажъ. — Дѣдовиятъ Богъ е просто ужасенъ. Когато свиря на цигулка, азъ мога да почувствувамъ Бога. Но дѣдовиятъ Богъ е такъвъ тѫпъ Богъ… — знаете, какво искамъ да кажа: морето, вѣтърътъ, дърветата, багритѣ сѫщо — тѣ каратъ човѣка да чувствува Бога. Но азъ не смѣтамъ, че животътъ е създаденъ, за да бѫде човѣкъ „добъръ“ въ него. Нима нѣма нѣщо по-хубаво отъ това, да бѫдешъ добъръ? Когато съмъ „добра“, азъ просто се чувствувамъ зла.

Тя посегна нагоре, откѫсна едно цвѣтче отъ храститѣ и бавно започна да кѫса листцата му.

— Какво бихте направили, — промълви тя, ако искате да имате нѣщо, но се боите отъ него? Но азъ предполагамъ, че вие никога не се боите! — добави тя, присмивайки ми се.

Признахъ, че понѣкога съмъ страхливъ и че често пѫти се боя отъ това, че съмъ страхливъ.

— Хубава работа! Азъ не се боя отъ болести, нито отъ дѣдо си, нито отъ неговия Богъ; но — азъ искамъ да бѫда свободна. Ако безъ право желаете нѣщо, вие се боите за него.

Помислихъ си за думитѣ на Захари Пиѫрсъ „тъй свободенъ, както единъ мѫжъ може да бѫде“.

— Защо ме гледате така? — каза тя.

Азъ казахъ заплетено:

— Какво разбирате подъ свобода?

— Знаете ли, какво трѣбва да направя тази вечерь? — отговори тя. — Да излѣза презъ своя прозорецъ при ябълката, да ида въ гората и да свиря.

Слизахме по една стръмна пѫтека, покрай една гора, въ която има винаги благоухание на свежи листа и дъхъ отъ крави, които минаватъ близо край храститѣ, за да вървятъ по сѣнка.

На края на пѫтеката имаше една колиба и едно момче седѣше предъ нея и си играеше съ една купчинка прахъ.

— Хей, Джони! — каза Пашиенсъ. — Протегни си крака и покажи на този човѣкъ где те боли.

Малкото момче разви една превръзка сложена на голия му и мръсенъ малъкъ кракъ и гордо разголи една рана.

— Не е ли злокачествена? — извика Пашиенсъ жадно и отново стегна превръзката. — Бедното малко момче! Джони, вижъ какво съмъ ти донесла!

Тя извади отъ джоба си една плоча шоколадъ, фигурата на единъ войникъ направена отъ червенъ восъкъ и вълна, и една монета отъ половинъ шилингъ.

Това бѣше едно ново нейно хрумване. По цѣлия пѫть за въ кѫщи тя ми разправяше историята на семейството на малкия Джони; когато дойде до смъртьта на неговата майка, тя избухна:

— Истински позоръ, нали? А тѣ сѫ толкова бедни хора! По-добре щѣше да бѫде това да се случеше на нѣкого другиго! Азъ обичамъ беднитѣ хора, а мразя богатитѣ — надменнитѣ звѣрове.

Мисисъ Хопгудъ надничаше презъ портата, килнала[1] шапчицата си на една страна и взела една отъ Пашиенсинитѣ котки, която се умилкваше въ полата й. Като ни видѣ, тя се изправи.

— Где е дѣдо? — попита Пашиенсъ.

Старата жена поклати глава.

— Имаше ли кавга?

Мисисъ Хопгудъ извърта, извърта и най-сетне каза:

— Получила ли бѣше разрешение, мила моя? Не? О, жалко, въ такъвъ случай. Ще има да видишъ и патишъ!

Пашиенсъ тръсна глава, сграбчи котката и изтича вѫтре. Азъ останахъ тамъ, устремилъ погледъ въ мисисъ Хопгудъ.

— Милата, милата! — започна да куткудячи тя. — Бедното агънце! Така да кажа, това е… — и тя изведнажъ изрече всичко: — Цѣлъ кипи отъ ярость. Сега ще видите какво ще стане!

Тази вечерь куражътъ ми ме напустна. Азъ прекарахъ въ брѣговата стражева станция, гдето ми дадоха хлѣбъ и сирене, и малко лошъ сайдеръ. Като се върнахъ, минахъ край кухнята. Тамъ още горѣше огънь и две фигури, призрачни въ тъмнината, пърхаха насамъ-натамъ съ сподавенъ смѣхъ, подобно на духове, които се боятъ да не бѫдатъ заловени въ нѣкое нечестиво дѣло. Това бѣха Пашиенсъ и мисисъ Хопгудъ; и тъй съблазнително бѣше благоуханието на яйца и пържена шунка, и тѣ имаха такъвъ видъ на тънко наслаждение отъ това мрачно пиршество, че азъ трѣбваше да потискамъ голѣми болки, когато легнахъ гладенъ въ леглото си.

Посрѣдъ нощь се събудихъ и чухъ нѣщо, което ми се стори като скимтене; сетне то звучеше като вѣтъръ между дървесата, сетне заприлича на далечно дрънкане на тамбура съ силенъ припѣвъ на човѣшки гласъ. Изведнажъ всичко спрѣ — разнесоха се като ридания две продължителни жалбени ноти — и сетне настѫпи пълна тишина; и макаръ че се услушвахъ цѣлъ часъ, или повече, не се чу вече никакъвъ звукъ…

[1] Премахнат дублиран ред и заменен с превод от английския оригинал. — Бел.ел.кор. ↑

IV

4 августъ.

… Три дена следъ като написахъ тѣзи последнитѣ думи, тукъ не се случи съвсемъ нищо. Утринитѣ прекарвахъ на канарата, четейки и съзерцавайки слънчевитѣ искри като валѣха надъ морето. Тукъ е величествено съ многото бодили наоколо, съ морскитѣ орли, които се припичатъ по канаритѣ, съ яребицитѣ, които се обаждатъ въ нивята, докато сегизъ-тогизъ прелита надъ главата ми нѣкой младъ ястребъ. Следобѣдитѣ прекарвахъ въ овощната градина. Въ чифлика животътъ си тече презъ цѣлото време като обикновено — доятъ се кравитѣ, пече се хлѣбъ, Джонъ Фордъ ту излиза на езда, ту се връща, Пашиенсъ въ своята градина бере лаванда и разговаря съ ратаитѣ отъ чифлика; миризма на детелина, на крави и на сѣно; шумъ отъ кокошки, прасета и гълѫби, слаба бъркотия отъ гласове, глухъ тънтежъ отъ колитѣ на чифлика; а день следъ день ябълкитѣ ставатъ все по-червени.

И ето че веднажъ, миналия понедѣлникъ, Пашиенсъ бѣше изчезнала отъ изгрѣвъ слънце до залѣзъ слънце, — никой не бѣше я видѣлъ да излиза — никой не знаеше кѫде е отишла. Бѣше чудно-хубавъ, необикновенъ день, небето бѣше сребърно-сиво и синьо, вѣтърътъ гонѣше облаци по небето, всички дървета въздишаха леко, въ морето имаше продължително, леко вълнение, животнитѣ бѣха неспокойни, птицитѣ мълчаха, освенъ морскитѣ орли съ тѣхния старчески смѣхъ и тѣхното котешко мяукане.

Въздухътъ бѣше малко буренъ; изглеждаше каточе бурята се носѣше надъ дюнитѣ и хълма и нахлуваше въ самата кѫща, подобно на страстни звуци, които проникватъ до ушитѣ ви, когато спите. Но кой би могълъ да помисли, че отсѫтствието на това момиче за нѣколко часа би могло да предизвика такава суматоха! Ние бѣхме като неспокойни духове; ябълчно-червенитѣ бузи на мисисъ Хопгудъ просто каточе бледнѣеха предъ очитѣ ви. Минахъ покрай една доячка и единъ ратай, които разискваха тѫпо по това съ много загрижени лица. Дори Хопгудъ, единъ изпеченъ човѣкъ съ огромни плешки, дотолкова забрави своята невъзмутимость, че обюзда коня си и замина ужъ „да иде малко на ловъ за диви гѫски“.

Мина дълго време, преди Джонъ Фордъ да даде да се разбере, че е разбралъ, че нѣщо не е въ редъ, но късно следъ обѣдъ го намѣрихъ седналъ, сложилъ рѫце на колѣнетѣ си и взирайки се право предъ себе си. Когато ме видѣ, той се изправи тежко и излѣзе.

Вечерьта, когато се бѣхъ опѫтилъ за брѣговата стражева станция, за да помоля да ми помогнатъ да претърсимъ канарата, Пашиенсъ се появи, вървейки така, каточели едва можеше да влачи краката си единъ следъ другъ. Бузитѣ й бѣха румени; тя хапѣше устнитѣ си, за да сдържи сълзитѣ си, които бликаха отъ умора въ очитѣ й.

Тя мина покрай мене презъ портата, безъ да ми каже нито дума. Страхътъ, който бѣше преживѣлъ стариятъ човѣкъ, изглеждаше да го възпира да говори. Той просто излѣзе насреща й, взе лицето й въ рѫцетѣ си, сложи върху него една продължителна цѣлувка и отмина. Пашиенсъ се тръшна на пода въ тъмния коридоръ и зарови лице въ рѫцетѣ си.

— Оставете ме сама! — това бѣше всичко, което казваше тя.

Следъ малко тя се изкачи съ мѫка на горния етажъ. Подиръ малко мисисъ Хопгудъ дойде при мене.

— Нито дума не може да се изтръгне отъ нея — и не иска да хапне нито хапка, а пъкъ азъ съмъ приготвила една торта — великолепна! Единъ Богъ знае каква е истината — тя поиска да й дамъ ракия. Имате ли малко ракия, съръ? Хопгудъ не пие ракия, а мистъръ Фордъ не позволява да се пие нищо друго, освенъ слабо вино.

Азъ имахъ уиски.

Добрата жена грабна бутилката и изкочи навънъ, като я прегърна. Тя ми я върна наполовина изпразнена.

— Лочеше я, както коте лоче млѣко. Не се съмнявамъ никакъ, че това е силно питие. Бедното агънце, съвсемъ му се развърза езикътъ! „Азъ направихъ, това“, казваше ми тя. „Мамичко, азъ направихъ това!“ И се смѣеше като обезумѣла. А сетне, съръ, започна да плаче, и да ме цѣлува, и най-сетне ме изтика презъ вратата. Мили Боже! Какво ли е направила?…

На следния день и на втория день валѣ презъ цѣлото време. Вчера къмъ петь часа дъждътъ престана; съ малкото конче на Хопгудъ азъ се опѫтихъ за Кингсуеръ, за да ида при Данъ Трефри. Отъ всѣко дърво, трънка и папратъ се оцеждаха дъждовни капки, а всички птички пѣеха отъ дъното на душата си.

Презъ цѣлото време мислѣхъ за Пашиенсъ. Нейното отсѫтствие презъ оня день все още бѣше забулено въ тайна; ние все още не бѣхме престанали да се питаме какво бѣше правила тя. Има хора, които никога не порастватъ — тѣ нѣматъ право да вършатъ каквото и да било. Всѣко действие има своитѣ последици, а децата нѣматъ работа съ последици.

Данъ бѣше излѣзълъ. Вечеряхъ въ хотела и бавно поехъ върху коня за у дома. Въ дрезгавината, която се разстилаше надъ пѫтя, дветѣ страни на който можехъ да достигна съ камшика си, азъ не мислѣхъ за нищо друго, освенъ за Пашиенсъ и за нейния дѣдо; въ полумрака имаше нѣщо такова, което създаваше чудна и несигурна атмосфера.

Преди да влѣза въ двора на чифлика, бѣше станало тъмно. Две млади кучета започнаха да душатъ около мене, една сънна кокошка се подплаши и избѣга съ страшно куткудячене. Оставихъ коня въ конюшната и заобиколихъ да мина отзадъ. Подъ ябълковитѣ дървета бѣше тъмно като въ рогъ, а всички прозорци бѣха тъмни. Постояхъ малко така, всичко благоухаеше тъй хубаво следъ дъжда!

Изведнажъ започнахъ да изпитвамъ неприятното чувство, че нѣкой ме наблюдава. Изпитвали ли сте нѣкога такова нѣщо въ тъмна нощь? Най-сетне извикахъ:

— Има ли нѣкой тамъ?

Никакъвъ звукъ! Отидохъ къмъ портата — нищо! Дърветата все още се оцеждаха съ слабъ, нѣженъ, съскащъ звукъ, — но това бѣше всичко! Заобиколихъ и излѣзохъ предъ кѫщата, влѣзохъ вѫтре, залостихъ вратата и пипнешкомъ се мушнахъ въ леглото си. Но не можахъ да заспя. Дълго време лежахъ буденъ. Най-сетне задрѣмахъ, но изведнажъ се стреснахъ и се събудихъ. Нѣкѫде съвсемъ близо се дочуваше сподавенъ шепотъ на тихи гласове. Сетне спрѣ; мина една минута; изведнажъ се чу лекъ тътнежъ като отъ нѣщо паднало. Скочихъ отъ леглото и изтичахъ на прозореца. Нищо — но въ далечината се дочуваше нѣщо, което приличаше на шумъ отъ стѫпки. Една кукумявка крещѣше; сетне чухъ Пашиенсъ да пѣе въ стаята си съ гласъ ясенъ като кристалъ, но съвсемъ тихо:

Плодътъ е узрѣлъ и готовъ е да падне —

О! хей-хо! — готовъ е да падне…

Изтичахъ до нейната врата и почукахъ.

(Нашитѣ врати сѫ така: -)

— Какво има? — извика тя.

— Какво става?

— Какво става ли?

— Какво става?

— Ха-ха-ха-ха! Лека нощь!

Сетне чухъ съвсемъ слабо какъ тя си поемаше дъхъ — силно, остро. Никакъвъ другъ отговоръ, никакъвъ другъ звукъ!

Върнахъ се въ леглото си и нѣколко часа лежахъ буденъ.

Тази вечерь Данъ дойде; въ време на вечерята той подаде на Пашиенсъ единъ свитъкъ съ ноти; бѣше ги купилъ въ Торкуей. Търговецътъ, казваше той, му казалъ, че това било „шлагеръ“.

Това бѣше една пиеса отъ Бахъ. Трѣбваше да видите какъ блестѣха очитѣ й, какъ наистина треперѣха пръститѣ й, докато тя обръщаше страницитѣ една следъ друга! Странно изглежда да мисли човѣкъ за нея, че тя благоговѣе предъ олтара на Бахъ — сѫщо тъй странно, както странно би било да се мисли, че единъ младъ жребецъ по своя воля ще иде подъ ярема. Но това бѣше точно така, — човѣкъ винаги можеше да се излъже съ нея.

— Божествено! — казваше тя непрестанно.

Джонъ Фордъ остави ножа и вилицата си.

— Неморална работа! — промълви той и изведнажъ изгърмѣ: — Пашиенсъ!

Тя трепна и вдигна погледъ, захвърли нотитѣ и зае отново мѣстото си.

Презъ време на вечерната молитва, която следваше всѣка вечерь непосрѣдствено следъ вечерята, по лицето й можеше да се прочете бунтъ. Тя си легна рано. Когато ние се вдигнахме, бѣше вече доста късно — защото Фордъ бѣше започналъ да ни разправя за своя новопоселенически животъ. Когато излѣзохме, Данъ вдигна рѫка. Едно куче лаеше.

— Това е Ласъ, — каза той. — Ще събуди Пашиенсъ.

Кучето лаеше сърдито. Данъ изтича навънъ да го спре, но скоро се върна.

— Нѣкой е билъ въ овощната градина и е избѣгалъ надолу къмъ беседката.

Той се затича надолу по пѫтечката. Азъ сѫщо се затичахъ, страшно смутенъ. Предъ насъ, презъ мрака, се разнасяше лаятъ на кучето. Свѣтлината на крайбрѣжната стражева станция се мѣркаше слабо. Азъ стигнахъ пръвъ на брѣга; кучето дойде веднага при мене, свило съвсемъ опашката си, сякашъ за да се извини. Чуваше се шумъ отъ гребла, които скърцаха въ своитѣ гнѣзда; не се виждаше нищо друго, освенъ пѣнеститѣ гребени на вълнитѣ. Данъ каза задъ мене:

— Никаква полза! Той е избѣгалъ.

Гласътъ му звучеше пресипнало, като гласъ на човѣкъ задавенъ отъ вълнение.

— Джорджъ, — каза той заплетено, — това е оня мошеникъ. Бихъ искалъ да му хвърля единъ куршумъ.

Изведнажъ една свѣтлина блесна въ тъмнината надъ морето, изглеждаше, че се понесе плавно напредъ и изчезна. Безъ да кажемъ нито дума повече, ние се върнахме на хълма. Джонъ Фордъ стоеше на портата неподвиженъ, безразличенъ — още нищо не бѣше му станало ясно. Азъ пошепнахъ на Данъ:

— Да оставимъ тази работа!

— Не, — каза той, — искамъ да ви покажа.

Той запали една клечка кибритъ и бавно проследи стѫпкитѣ по мократа трева въ овощната градина.

— Гледайте — ето!

Той се спрѣ подъ прозореца на Пашиенсъ и раздвижи кибрита надъ земята. Ясни като на длань бѣха следитѣ отъ нѣкой човѣкъ, който е скочилъ или падналъ. Данъ вдигна клечката кибритъ надъ главата си.

— А вижте тука! — каза той.

Единъ клонъ на ябълковото дърво подъ прозореца бѣше строшенъ. Той духна и изгаси кибрита.

Можехъ да видя бѣлкитѣ на очитѣ му, които свѣткаха като на животно.

— Оставете тази работа, Данъ! — казахъ.

Той се обърна изведнажъ на петитѣ си и каза заплетено:

— Имате право.

Но като се обърна, той се намѣри изправенъ предъ Джонъ Фордъ.

Стариятъ човѣкъ стоеше тамъ като нѣкаква голѣма сила, по-тъменъ отъ мрака, устремилъ погледъ нагоре къмъ прозрреца, сякашъ слисанъ. Ние не можехме да кажемъ нито дума. Изглеждаше, че той не съзнаваше нашето присѫтствие. Той се извърна и ни остави да стоимъ тамъ.

— Последвайте го! — каза Данъ. — Последвайте го — за Бога! Това не е хубаво.

Ние го последвахме. Приведенъ и стѫпвайки тежко, той се качи на горния етажъ. Удари силно вратата на Пашиенсъ.

— Пустни ме да влѣза! — каза той.

Азъ отдръпнахъ Данъ въ моята спалня. Ключътъ бѣ леко обърнатъ, нейната врата се отвори и тя застана на прага въ своята роба, съ свѣщь въ рѫка; лицето й бѣше румено и тя бѣше тъй млада, о, съ нейнитѣ кѫси, кѫдрави коси и съ нейнитѣ крѫгли бузи. Стариятъ човѣкъ, приличенъ на нѣкакъвъ гигантъ застаналъ предъ нея, вдигна рѫцетѣ си и ги положи върху раменетѣ й.

— Какво е това? Ти… ти си имала нѣкой мѫжъ въ стаята си?

Нейнитѣ очи не се сведоха.

— Да, — каза тя.

Данъ изстена.

— Кой?

— Захари Пиѫрсъ, — отговори тя съ гласъ като звънче.

Той я разклати страшно, отпусна рѫцетѣ си, сетне ги вдигна, сякашъ за да я удари. Тя го гледаше въ очитѣ; рѫцетѣ му се отпуснаха и той сѫщо изстена. Доколкото можехъ да видя, лицето му не трепваше.

— Азъ съмъ омѫжена за него, — каза тя, чувашъ ли? Омѫжена съмъ за него. Излѣзъ отъ стаята ми!

Тя пустна свѣщьта на пода предъ краката му и тръшна вратата предъ носа му. Стариятъ човѣкъ остана една минута като зашеметенъ, сетне заслиза пипнешкомъ по стълбата.

— Данъ, — казахъ, — вѣрно ли е това?

— Ахъ, — отговори той, — вѣрно е. Не я ли чухте?

Радвахъ се, че не можехъ да видя лицето му.

— Това е вече краятъ, — каза той най-сетне. — Сега стариятъ човѣкъ трѣбва да си помисли.

— Какво ще прави?

— Ще иде при човѣка още тази нощь.

Той изглеждаше, че не се съмнява никакъ въ това. На единъ дѣлови човѣкъ може да се вѣрва, че познава другъ дѣлови човѣкъ.

Азъ измърморихъ нѣщо въ смисълъ, че съмъ външно лице — чудѣхъ се дали има нѣщо, съ което бихъ могълъ да помогна.

— О, — каза той бавно, — азъ не зная да съмъ сега нѣщо друго, освенъ сѫщо външно лице; но азъ ще ида съ него, ако той иска да ме вземе.

Той слѣзе на долния етажъ. Нѣколко минути по-късно тѣ отездиха отъ черния дворъ. Видѣхъ ги какъ пресѣкоха линията на купитѣ сѣно, навлѣзоха въ по-тъмнитѣ сѣнки на бороветѣ, сетне тропотътъ отъ копита започна да отслабва въ тъмнината и най-сетне замрѣ.

Отъ това време седя тукъ въ спалнята си и ви пиша, докато свѣщьта ми почти се свърши. Продължавамъ да мисля какъвъ ли ще бѫде краятъ на всичко това, и се упрѣквамъ за това, че не направихъ нищо. И все пакъ, какво бихъ могълъ да направя? Мѫчно ми е за нея — по-мѫчно ми е, отколкото бихъ могълъ да кажа. Нощьта е тъй спокойна — не чувамъ никакъвъ шумъ. Заспала ли е тя, будна ли е, плаче ли, тържествува ли?

Вече е четири часътъ; бѣхъ заспалъ.

Тѣ се върнаха. Данъ лежи на моето легло. Ще се опитамъ да ви разправя неговия разказъ, колкото точно мога, съ неговитѣ собствени думи.

— Тръгнахме съ конетѣ, — каза той, — като заобиколихме по горния пѫть, вървейки настрана отъ пѫтекитѣ, и стигнахме въ Кингсуеръ въ единадесеть и половина. Фериботътъ за коне бѣше престаналъ да се движи и ние направихме доста усилия, докато намѣрихме нѣкой, който да ни прехвърли насреща. Наехме единъ човѣкъ и го накарахме да ни чака, а отъ странноприемницата „Замъкътъ“ взехме една кола. Преди да стигнемъ въ Блекъ Милъ, бѣше станало почти единъ часътъ и бѣше тъмно като въ рогъ. Понеже морскиятъ вѣтъръ духаше отъ юго-изтокъ, азъ смѣтнахъ, че той трѣбва да бѣше стигналъ за единъ часъ или малко повече. Стариятъ човѣкъ съвсемъ не бѣше говорилъ съ менъ и преди да стигнемъ тукъ, азъ бѣхъ започналъ да се надѣвамъ, че въ края на краищата нѣма да намѣримъ човѣка. Накарахме коларя да отбие по пѫтя и обикаляхме доста наоколо, мѫчейки се да намѣримъ колата. Тогава нѣкой извика:

— Кой е тамъ?

— Джонъ Фордъ.

— Какво желаете?

Това бѣше гласътъ на стария Пиѫрсъ.

— Да видя Захари Пиѫрсъ.

Дългиятъ прозорецъ на външната страна на терасата, на която седѣхме оня день, бѣше отворенъ и ние влѣзохме. На дъното на стаята имаше една свѣщь и презъ нея идѣше свѣтлина. Джонъ Фордъ тръгна къмъ нея. Азъ се спрѣхъ въ тъмнината.

— Кой е оня съ васъ?

— Мистъръ Трефри.

— Нека влѣзе и той.

Азъ влѣзохъ. Стариятъ човѣкъ бѣше въ леглото, съвсемъ неподвиженъ върху своитѣ възглавници, а отъ едната му страна имаше свѣщь; като го гледаше така, човѣкъ би помислилъ, че у него само очитѣ му сѫ живи. Странно бѣше да бѫде човѣкъ тука съ тѣзи двама стари мѫже.

Данъ се спрѣ, изглеждаше да се услушва, сетне тръгна навѫсенъ.

— Седнете, господа, — каза стариятъ Пиѫрсъ. — За какво може да искате да видите моя синъ?

Джонъ Фордъ помоли да бѫде извиненъ, ималъ да каже нѣщо, каза той, което не търпѣло отлагане.

Двамата бѣха много вежливи единъ къмъ другъ, — промълви Данъ…

— Не желаете ли да му предадете чрезъ мене своето съобщение? — каза Пиѫрсъ.

— Това, което имамъ да кажа на вашия синъ, е отъ личенъ характеръ.

— Азъ съмъ неговъ баща.

— Азъ съмъ дѣдо на своето момиче и неговъ единственъ настойникъ.

— Ахъ! — промълви стариятъ Пиѫрсъ. — Дъщерята на Рикъ Войсей?

— Искамъ да видя вашия синъ.

Стариятъ Пиѫрсъ се усмихна. Странна бѣше неговата усмивка, нѣкаква подигравателна гримаса.

— Човѣкъ никога не може да каже где може да е Захъ, — каза той. — Вие мислите, че искамъ да го скрия. Не сте правъ; Захъ може да се грижи самъ за себе си.

— Вашиятъ синъ е тукъ! — каза Джонъ Фордъ. — Азъ зная!

Стариятъ Пиѫрсъ ни отправи единъ много особенъ погледъ.

— Вие идвате въ кѫщата ми като крадци презъ нощьта, — каза той, — и ме обвинявате въ лъжа, така ли?

— Вашиятъ синъ се е вмъкналъ въ стаята на моето дете като крадецъ презъ нощьта; затова именно искамъ да го видя.

Тогава, каза Данъ, настѫпи дълго мълчание. Най-сетне Пиѫрсъ каза:

— Не разбирамъ. Мошенически ли е постѫпилъ?

Джонъ Фордъ отговори:

— Той се е оженилъ за нея, иначе — Бога ми! — щѣхъ да го убия!

Стариятъ Пиѫрсъ изглеждаше да обмисля всичко това, безъ да се помръдне никакъ върху възглавницитѣ си.

— Вие не познавате Захъ, — каза той. — Мѫчно ми е за васъ, а мѫчно ми е и за дъщерята на Рикъ Войсей. Но вие не познавате Захъ.

— Съжалявамъ! — изрева Джонъ Фордъ. — Той е похитилъ моето дете и азъ ще го накажа.

— Ще го накажете! — извика стариятъ Пиѫрсъ. — Ние не понасяме наказания. Никой въ моето семейство!

— Капитане Дженъ Пиѫрсъ, както е вѣрно, че стоя сега тука, така е вѣрно, че вие и вашето семейство ще си получите наказанието отъ Бога.

Стариятъ Пиѫрсъ се усмихна.

— Мистъръ Джонъ Фордъ, това може и да стане. Но както е вѣрно, че азъ лежа сега тука, така е вѣрно, че ние нѣма да получимъ наказанието си отъ васъ. Вие не можете да ни накажете, освенъ ако ни накарате да почувствуваме наказанието, а това не можете да направите.

И това бѣше вѣрно!

Данъ пакъ продължи:

— Вие не искате да ми кажете где е вашиятъ синъ!

На стария Пиѫрсъ дори окото не трепна.

— Не искамъ! — каза той. — А сега можете да си идете. Азъ лежа тука, единъ самотенъ старъ човѣкъ, безъ да мога да се ползувамъ отъ краката си, нощь следъ нощь, при отворена кѫща; всѣки разбойникъ може да влѣзе тука; мислите ли, че се боя отъ васъ?

Ние бѣхме бити — и излѣзохме, безъ да кажемъ нито дума. Но този старъ човѣкъ… азъ бѣхъ мислилъ много за него — на деветдесеть и две години и да лежи тука… Какъвто и да е билъ той, — а хората разправятъ странни работи за него, — какъвто и да е неговиятъ синъ, той е истински мѫжъ. Работата не бѣше тамъ, че той бѣше казалъ точно това, нито пъкъ имаше нѣщо, отъ което да се боя точно тогава, но все пакъ нѣкакъ си мислѣхъ все за този старъ човѣкъ, който лежеше тамъ. Азъ дори и не бихъ искалъ да видя нѣкой въ по-добро положение…

Следъ тѣзи думи ние продължихме да седимъ безмълвно. Навънъ свѣтлината започна да се провира презъ листата. Чуваха се всевъзможни шумолещи звуци, каточе свѣтътъ се обръщаше въ леглото си.

Изведнажъ Данъ каза:

— Той ме измами. Азъ му платихъ, за да се махне и да я остави сама. Мислите ли, че е заспала?

Той не отправяше зовъ за съчувствие, на всѣко съжаление би погледналъ като на обида; но той понасяше тежко това.

— Уморенъ съмъ като куче, — каза той най-сетне и легна да спи на леглото ми.

Сега е вече чистъ бѣлъ день; азъ сѫщо съмъ уморенъ като куче…

V

Сѫбота, 6 августъ.

… Подкачамъ разказа отъ тамъ, гдето бѣше свършилъ вчера…

Данъ и азъ тръгнахме, щомъ успѣхме да накараме мисисъ Хопгудъ да ни даде кафе. Старата жена бѣше по-недовѣрчива, по-нерешителна, по-нападателна, отколкото я бѣхъ виждалъ, когато и да било по-рано. Тя бѣше явно неразположена. Хопгудъ, който „не спѣлъ“ — и сигурно не е спалъ, ако хъркането може да бѫде нѣкакъвъ критерий! — бихъ извикалъ презъ нощьта:

— Слушай! Тропотъ отъ конски копита!

Дали сме го чули? И кѫде сме щѣли да вървимъ сега? Било много рано за заминаване, и то безъ закуска! Хопгудъ билъ казалъ, че щѣло да има буря. Мисисъ Пашиенсъ още не била започнала да свири на цигулката си, а мистъръ Фордъ билъ още въ стаята си. Не било ли…? Нѣмало ли да има…?

— Ха, ето и една лѣтна дървеница! Още е малко рано за тѣхъ.

Чудно ми бѣше какъ улавяше тя всички такива създания, когато азъ неможехъ дори да ги видя. Тя я стисна разсѣяно между палеца и показалеца си и започна да търси друга. Дълго време преди тя да бѣше успѣла въ усилията си, ние бѣхме изсърбали кафето си и тръгнахме. Но когато се качихме вече на конетѣ и потеглихме, тя изтича следъ насъ, държейки високо политѣ си съ дветѣ си рѫце, вдигна своитѣ стари очи, които бѣха свѣтли и загрижени всрѣдъ своята мрежа отъ ситни бръчици, и каза:

— Не ви ли е мѫчно за нея?

Едно вдигане на раменетѣ бѣше цѣлиятъ отговоръ, който получи тя. Ние заездихме по пѫтекитѣ; презъ мръсни фермерски дворища, пълни съ каль и прасета, съ мръсна слама, съ фермери съ хубаво избръсната горна устна и съ бакенбарди чакъ подъ брадичката; покрай житни нивя, въ които пѣеха чучулиги. Нагоре или по нанадолнище, ние не дръпнахме юздитѣ, докато не стигнахме предъ хотела на Данъ.

Предъ насъ блестѣше рѣката подъ една мъгла, въ която грѣеше дѫгата и се отразяваше всѣка сѣнка. Изглеждаше да има сродство между небето и земята. Никога не съмъ виждалъ извънъ Девонъ това особено нѣжно единство. И всѣки корабъ, безразлично дали е стариненъ или модеренъ, когато плуваше по тѣзи бледи води, имаше видъ на приказенъ корабъ. Високитѣ зелени гори, червената пръсть, бѣлитѣ кѫщи — всичко бѣше разтопено въ една опалена мъгла. Валѣше дъждъ, но слънцето въпрѣки това грѣеше задъ облацитѣ. Чайки се стрелкаха край насъ — като духове на старитѣ алчни пѫтешественици по море.

Бѣхме казали на нашитѣ двама лодкари да ни откаратъ на „Пъстрата чародейка“! Тѣ потеглиха съ голѣма решителность, но по едно време се облегнаха на своитѣ лопати.

— Пъстрата чародейка ли казахте? — попита единиятъ вежливо. — А какъ е сѫщинското име на кораба?

Това бѣха истински западняци! Никога не ви казватъ „не“, никога неизпускатъ никой изгоденъ случай, никога не казватъ, че не знаятъ нѣщо или че не могатъ да направятъ нѣщо — независимость, любезность и погледъ устременъ винаги къмъ главната изгода. Ние казахме името на Пиѫрсъ.

— Капитанъ Захари Пиѫрсъ!

Тѣ си размѣниха погледи, въ които се четѣше донѣкѫде веселость, донѣкѫде възхищение.

— „Слънчогледътъ“, искате да кажете. Това е името на кораба. Да живѣе „Слънчогледътъ“!

Когато се качвахме на парахода, чухъ едного отъ тѣхъ да казва:

— „Пъстрата чародейка“! Това е наистина подходящо име — гиздаво име, точно за него!

Тѣ се смѣеха, докато се качвахме на кораба.

Старшиятъ матрозъ на „Слънчогледа“, или „Пъстрата чародейка“, или както вече се наричаше параходътъ, ни посрещна на борда. Това бѣше единъ високъ младъ момъкъ по рѫкави, обгорѣлъ отъ времето до корена на косата си, съ жилести татуирани рѫце, съ сиви очи, зачервени по краищата отъ взиране въ времето.

— Капитанътъ е на борда, — каза той. — Ние сме доста заети, както виждате. Хайде, заловете се съ нѣкаква работа, негодяи! — извика той на двама души, които не правѣха нищо.

По цѣлия корабъ матрози влачеха, нареждаха и трупаха товаръ.

— Днесъ е петъкъ. Въ вторникъ заминаваме, ако имаме късметъ. Моля, вървете следъ мене.

Той ни поведе надолу къмъ една тъмна дупка, която наричаше салонъ.

— Името ви? Какво? Вие ли сте мистъръ Трефри? Тогава ние сме съдружници.

Младежка веселость се изписа на лицето му.

— Гледайте тука, — каза той. — На васъ мога да покажа нѣщо.

И той отключи вратата на една кабина. Изглеждаше, че тамъ нѣма нищо друго, освенъ единъ грамаденъ кѫсъ бризентъ, който се спущаше, издутъ, отъ единъ високъ купъ сандъци. Той го отметна. Най-долниятъ сандъкъ бѣ отмѣстенъ и на негово мѣсто се показа грозното тѣло на една демонтирана картечница.

— Шесть такива събрахъ, — пошепна той съ престорена тайнственость, презъ която прозираше неговата туземна откровеность. — Точно сега тѣ струватъ тамъ, кѫдето отиваме, толкова злато, колкото тежатъ. Така казва капитанътъ. Натоварихме и цѣлъ купъ пушки и сума муниции. Една часть отъ тѣхъ той даде на мене. Това е по-хубаво, отколкото да ми плаща нѣкаква заплата или да трѣбва да се разправямъ съ пасажери по борда. Бѣхъ решилъ вече да изоставя този моряшки занаятъ и да се заловя съ садене на захарно цвекло, когато се натъкнахъ на капитана. Чуденъ човѣкъ е този капитанъ! Ще ида да му кажа, че сте дошли. Цѣла нощь го нѣмаше. Дойде, едвамъ когато удари четири часътъ. Легналъ е да си подрѣмне сега, но нѣма да се сърди, като е за васъ.

Той излѣзе. Чудѣхъ се кои качества на Захари Пиѫрсъ привличатъ толкова много единъ такъвъ морякъ, единъ отъ ония типични момци, които винаги горятъ отъ желание да прострелятъ нѣколцина негри и които винаги сѫ откровени и млади.

Той се върна съ рѫце пълни съ бутилки.

— Какво ще пиете? Капитанътъ ще дойде следъ мъничко. Извинете, че трѣбва да се кача на палубата. Ние сме сега толкова много заети!

И следъ петь минути Захари Пиѫрсъ дойде. Той не направи никакъвъ опитъ да си стиснемъ рѫцетѣ, заради което азъ почувствувахъ уважение къмъ него. Лицето му изглеждаше морно и по-предизвикателно, отколкото обикновено.

— Е, господа? — каза той.

— Дойдохме да попитаме какво смѣтате да правите, — каза Данъ.

— Не предполагамъ, — отговори Пиѫрсъ, — че това може да бѫде ваша работа.

Малкитѣ очи на Данъ блеснаха като очитѣ на разгнѣвенъ глиганъ.

— Вие получихте отъ мене петстотинъ лири, — каза той. — Защо, мислите, ви ги дадохъ?

Захари хапѣше пръститѣ си.

— Това не ме интересува, — каза той. — Азъ заминавамъ въ срѣда. Вашитѣ пари сѫ сигурни.

— Знаете ли какво мисля за васъ? — каза Данъ.

— Не — и по-добре ще бѫде да не ми казвате! — Сетне у него настѫпи една отъ неговитѣ специфични промѣни и той се усмихна: — Все пакъ, както обичате.

Лицето на Данъ потъмнѣ съвсемъ.

— Дайте ми ясенъ отговоръ, — каза той. — Какво смѣтате да правите съ нея?

Захари го погледна изотдолу подъ вежди.

— Нищо.

— Нима сте толкова голѣмъ мошеникъ да отречете, че сте се оженилъ за нея?

Захари го погледна хладно:

— Съвсемъ не, — каза той.

— Защо, за Бога, направихте това?

— Вие нѣмате монополъ да се поставяте въ положението на съпругъ, мистъръ Трефри.

— Да поставите едно дете въ това положение! Нима вие нѣмате сърдце на мѫжъ? За какво идвате крадишкомъ презъ нощьта? За Бога! Не знаете ли, че сте извършили едно звѣрско дѣло?

Лицето на Захари потъмнѣ, той стисна песници. Следъ това каточе затвори въ себе си своя гнѣвъ.

— Вие искахте да ви я оставя на васъ, — каза той подигравателно. — Азъ й дадохъ своето обещание, че ще я взема съ себе си въ Мароко и въ срѣда ние щѣхме да заминемъ съвсемъ спокойно, ако вие не бѣхте дошли и подушили цѣлата работа съ своето проклето куче. Сланината падна въ огъня! Сега нѣма причина, поради която би трѣбвало да я взема съ себе си. Азъ ще се върна като богатъ човѣкъ при нея или изобщо нѣма да се върна.

— А между това? — намѣсихъ се азъ.

Той се обърна къмъ мене съ примирителенъ видъ.

— Азъ бихъ я взелъ съ себе си, за да избѣгна скандала, — наистина бихъ я взелъ, — но не е моя вината за това, че цѣлата работа се разбра. Азъ започвамъ една рискована работа. Ако я взема съ себе си, това може да развали цѣлата работа; то ще съсипе нервитѣ ми. То не е хубаво за нея.

— А какво ще бѫде нейното положение, — казахъ азъ, — следъ като вие заминете? Мислите ли, че тя щѣше да се омѫжи за васъ, ако знаеше, че ще я изоставите така? Вие трѣбваше да изоставите тази работа. Вие я похитихте. Тя е още дете!

Тръпки преминаха по лицето му; това показваше, че той страдаше.

— Оставете тази работа! — настояхъ азъ.

— Въ нея съмъ вложилъ и последната си стотинка, — въздъхна той. — Тукъ е щастието ми за цѣлъ животъ.

Той ме гледаше колебливо, умолително, сякашъ за пръвъ пѫть презъ живота му проблесваше предъ него тази дилема за последици, които неговиятъ характеръ никога не признава. Мислѣхъ, че той бѣше наклоненъ да отстѫпи. Изведнажъ, за мой ужасъ, Данъ изрева:

— Дръжте се като мѫжъ!

Пиѫрсъ извърна глава.

— Нѣмамъ никаква нужда отъ вашитѣ съвети, — каза той. — Не желая да ми бѫде диктувано.

— Докато съмъ живъ, — каза Данъ, — вие ще трѣбва да отговаряте предъ мене за начина, по който се държите съ нея.

Захари се усмихна.

— Виждате ли тази муха? — каза той. — Е, добре! На васъ обръщамъ сѫщо толкова малко внимание, колкото и на нея. — И той прогони мухата отъ своитѣ бѣли панталони. — Сбогомъ…

Благороднитѣ моряци, които караха нашата лодка, потеглиха весело къмъ брѣга, но ние едвамъ бѣхме тръгнали, когато пороенъ дъждъ се излѣ надъ кораба, който изглеждаше каточе изчезва, оставяйки предъ очитѣ ми фигурата на помощника на капитана, който размахваше надъ перилата на палубата своята фуражка, привелъ надъ насъ своето обрулено отъ вѣтъра младо лице, усмихнатъ, смѣлъ и любезенъ.

Стигнахме на брѣга наквасени до кости, ядосвайки се сами на себе си и единъ на другъ. Сърдито се опѫтихъ за у дома си.

Когато минавахъ, ездейки, край една овощна градина, една ябълка, отбрулена отъ дъждовната буря, тупна на земята.

„Плодътъ е узрѣлъ и готовъ е да падне —

О! хей-хо! — готовъ е да падне.“

Взехъ решение да си стегна багажа и да замина. Но има нѣкаква необикновена, нѣкаква притегляща привлѣкателность въ всичко това. Ако не познавате хората, всичко това може да ви изглежда само обикновена глупость. Но не е доброто, очевидното, полезното, което запленява като съ магия нашия животъ. То е смѣшното, едвамъ видимото, тайнственото за добро или за лошо.

Когато ездѣхъ вече нагоре къмъ чифлика, слънцето бѣше наново изгрѣло. Жълтиятъ сламенъ покривъ блестѣше презъ дървесата и изглеждаше каточе приютява подъ себе си щастие и добри вести.

Самъ Джонъ Фордъ ми отвори вратата.

Той започна съ едно извинение, което ме направи да се чувствувамъ повече отъ всѣки другъ пѫть като натрапникъ. Сетне той каза:

— Още не съмъ говорилъ съ своята племенница — чакахъ да видя Данъ Трефри.

Той бѣше сериозенъ и съ печаленъ погледъ, като човѣкъ, на чиито плешки тежи бремето на голѣма скръбь. Изглеждаше каточе не е спалъ; дрехитѣ му бѣха въ безпорядъкъ, той не бѣше си събличалъ дрехитѣ, струва ми се. Но Джонъ Фордъ не е човѣкъ, къмъ когото можете да изпитвате съжаление. Чувствувахъ, че бѣхъ си позволилъ твърде голѣма свобода, като изобщо бѣхъ се запозналъ съ този случай. Когато му разправихъ кѫде бѣхме ходили, той каза:

— Много мило е отъ ваша страна, че сте си създали такова безпокойство. Какъ можа да се случи на васъ това! Но щомъ като е трѣбвало да станатъ такива нѣща… — Той направи единъ жестъ, който издаваше ужасъ. Правѣше впечатление на човѣкъ, чиято гордость се бори съ нѣкаква смъртна обида. Изведнажъ той попита:

— Казвате, че сте го видѣли? И той призна тази женитба? Даде ли нѣкакво обяснение?

Опитахъ се да обясня гледището на Пиѫрсъ. Предъ този старъ човѣкъ съ неговата непоколебима воля и чувство за дългъ азъ се чувствувахъ така, каточе представлявамъ интереситѣ на Захари и трѣбва да му осигуря справедливо третиране.

— Чакайте да разбера, — каза той най-сетне. — Той я е похитилъ, казвате, за да бѫде сигуренъ; а следъ две седмици я изоставя…

— Той казва, че има намѣрение да я вземе…

— Вѣрвате ли това?

Преди да мога да отговоря, видѣхъ, че Пашиенсъ стоеше на стъклената врата. Колко време е била тамъ, не зная.

— Вѣрно ли е, че иска да ме остави тука? — извика тя.

Можехъ само да кимна съ глава.

— Лично вие чухте ли това?

— Да.

Тя тупна съ кракъ.

— Но той обеща! Той обеща!

Джонъ Фордъ се опѫти къмъ нея.

— Не се докосвай до мене, дѣдо! Азъ мразя всички! Оставете го да прави каквото иска, не ме е грижа!

Лицето на Джонъ Фордъ стана съвсемъ сиво.

— Пашиенсъ, — каза той, — искашъ ли да ме оставишъ да страдамъ толкова много?

Тя гледаше право въ насъ и каза остро:

— Каква полза има отъ това, да си разправяме приказки? Ако това те кара да страдашъ, не мога да помогна.

— Какво си мислила, че ще намѣришъ, като заминешъ отъ тука?

Тя се засмѣ.

— Да намѣря? Не зная — нищо. Въ всѣки случай, нѣма да бѫда удушена. Предполагамъ, че сега ще ме затворишъ горе, защото съмъ слабо момиче, не съмъ силна като мѫжетѣ.

— Чакай! — каза Джонъ Фордъ. — Азъ ще го накарамъ да те вземе!

— Ти нѣма да направишъ това! — извика тя. — Азъ нѣма да те оставя да го направишъ. Той е свободенъ да прави каквото си иска. Той е свободенъ, — казвамъ на всички васъ, на всѣкиго, — свободенъ е!

Тя мина бързишкомъ презъ стъклената врата и изчезна.

Джонъ Фордъ направи такова движение, каточе бѣше останалъ безъ почва подъ краката си. Оставихъ го тамъ.

Отидохъ въ кухнята, гдето Хопгудъ седѣше предъ масата, ядейки хлѣбъ и сирене. Като ме видѣ, той се изправи и много любезно ми поднесе малко студенъ беконъ и една чаша бира.

— И безъ това искахъ да ви видя, съръ, — каза той между хапкитѣ си. — Днесъ въ цѣлата кѫща е тревожно. Старата се безпокои за мисъ Пашиенсъ. Младитѣ момичета днесъ сѫ странни създания, — той избърса съ рѫкава си своитѣ широки, твърди устни и си напълни лулата, — особено когато това е въ кръвьта имъ. Стариятъ Рикъ Войсей бѣше човѣкъ конте; и мисисъ Войсей, и тя сѫщо, бѣше хубава дама, но, — и като премѣташе смукалото на лулата си отъ единия ѫгълъ на устата си въ другия, добави: — Тя бѣше истинска лисица.

Хопгудъ е добъръ човѣкъ и мисля, че е толкова благъ, колкото строгъ изглежда, но не е отъ ония хора, съ които човѣкъ може да говори върху такива въпроси. Качихъ се на горния етажъ и започнахъ да си стѣгамъ багажа, но следъ малко оставихъ това, за да се заловя за една книга и не зная какъ съмъ заспалъ.

Когато се събудихъ, погледнахъ часовника си; бѣше петь часътъ. Бѣхъ спалъ четири часа. Единъ единственъ лѫчъ се плъзгаше презъ стаята отъ единия прозорецъ до другия, и се дочуваше студениятъ звукъ отъ капещо въ ведрата млѣко. Следъ това изведнажъ се чу тревоженъ шумъ и се раздадоха тежки стѫпки.

Отворихъ вратата на стаята си. Хопгудъ и единъ пазачъ отъ брѣговата стражева станция носѣха бавно нагоре по стълбитѣ Пашиенсъ. Тя лежеше неподвижно на рѫцетѣ имъ, лицето й бѣше по-бѣло отъ дрехата й, на челото й имаше рана и две-три капки засъхнала кръвь. Рѫцетѣ й бѣха скопчени и тя бавно свиваше и изправяше пръститѣ си. Когато се изкачиха съ нея на най-горното стѫпало, тя отвори устнитѣ си и каза задъхано:

— Така е добре. Не ме сваляйте. Не мога да понасямъ това.

Тѣ отминаха нататъкъ и, съ слаба усмивка въ очитѣ си, тя ми каза нѣщо, което не можахъ да доловя. Вратата бѣ затворена и възбудениятъ шепотъ започна отново. Почакахъ да излѣзатъ мѫжетѣ и спрѣхъ Хопгудъ. Той избърса потьта отъ челото си.

— Бедното младо създание! — каза той. — Паднала — отъ скалата надолу — така, по гърба си — пазачътъ я видѣлъ — и сетне я вдигнали. Богъ да й е на помощь, може би не се е наранила много. А мистъръ Фордъ не знае! Азъ отивамъ за докторъ.

Трѣбваше да се чака единъ часъ или повече, докато дойде докторътъ; единъ младъ човѣкъ; почти момче. Той изглеждаше много сериозенъ, когато излѣзе отъ стаята й.

— Старата жена тука — обича ли я? Гледа ли я добре?… Привързана е като куче къмъ нея? Добре! — Не зная — не мога да кажа нищо положително. Боя се, че е гръбначния стълбъ, може да трѣбва да измѣня мнението си. Такова смѣло момиче! Кажете на мистъръ Фордъ да повика най-добрия лѣкарь, когото може да намѣри въ Торкуей — тамъ има единъ мистъръ С… — Утре сутриньта първата ми работа ще бѫде да дойда тукъ. Внимавайте да лежи съвсемъ неподвижно. Оставихъ едно срѣдство за сънь; тази нощь тя ще има треска.

Най-сетне Джонъ Фордъ дойде. Бедниятъ старъ човѣкъ! Колко ли много му е струвало това, че не искаше да иде при нея отъ страхъ да не я направи да се вълнува! Колко пѫти презъ следнитѣ нѣколко часа го чувахъ да идва до най-горното стѫпало на стълбата; чувахъ неговото тежко, задъхано дишане, неговитѣ въздишки; чувахъ и заглъхващия шумъ отъ стѫпкитѣ му, които се връщаха! Къмъ единадесеть часа, точно когато се канѣхъ да си легна, мисисъ Хопгудъ се изправи на вратата ми.

— Моля елате, съръ, — каза тя. — Тя пита за васъ. Иска да ви види. Странно изглежда това, нали? — Една сълза се търкулна по бузата на старата жена. — Моля, елате. Това ще бѫде лошо за нея, може би, но не мога — иначе тя ще се тревожи.

Влѣзохъ на пръсти въ нейната стая. Тя лежеше по гръбъ върху своитѣ възглавници и дишаше бързо съ полузатворени очи. Нищо не показваше, че тя бѣше искала да ме види или дори че знаеше, че съмъ въ стаята. Фитилътъ на свѣщьта, поставена отстрана до леглото, бѣше станалъ съвсемъ кѫсъ и даваше много слаба свѣтлина. Вратата и прозорецътъ бѣха отворени и въпрѣки това не ставаше течение и малкиятъ пламъкъ горѣше съвсемъ спокойно и хвърляше върху тавана едно слабо жълто петно. Презъ широкия, четвъртитъ прозорецъ ябълковитѣ клони се очертаваха въ черни ивици, които никога не се помръдваха. Бѣше твърде тъмно и нѣщата не можеха да се виждатъ ясно. До долния край на леглото имаше една ракла и на нея бѣше седнала мисисъ Хопгудъ движеше устнитѣ си така, каточе говорѣше. Примѣсени съ полу-мухълестия дъхъ на старината, разнасяха се и други миризми — на резеда, на ябълки и на нѣкакъвъ сладко-благоуханенъ сапунъ. На пода нѣмаше килимъ и нѣмаше нито единъ едничъкъ тъменъ предметъ, освенъ цигулката, която висѣше на единъ пиронъ надъ леглото. Единъ малъкъ, крѫгълъ часовникъ тикъ-такаше тържествено.

— Защо не искате да ми дадете това лѣкарство, госпожа? — каза Пашиенсъ съ слабъ, остъръ гласъ. — Искамъ да спя.

— Имате ли силни болки? — попитахъ.

— Разбира се, имамъ; по цѣлото тѣло.

Тя извърна лицето си къмъ мене.

— Вие мислите, че съмъ направила нарочно това, но не сте правъ. Ако имахъ намѣрение да го направя, щѣхъ да го направя по-добре. Нѣмаше да имамъ тѣзи страшни болки. — Тя сложи пръститѣ си върху очитѣ си. — Ужасно е да се оплаква човѣкъ! Но болкитѣ сѫ тъй силни! Но сега нѣма вече… азъ обещавамъ.

Тя взе съ благодарность лѣкарството за сънь и на лицето й се изписа изразъ като на дете, което е било напудрено.

— Колко време, мислите, ще мине, преди да мога пакъ да свиря? О! Азъ забравихъ — има други нѣща, за които трѣбва да мисля. — Тя протегна рѫката си къмъ мене. — Погледнете пръстена ми. Омѫжена съмъ — не е ли смѣшно това? Ха-ха! Никой никога нѣма да разбере това — и то е сѫщо смѣшно! Бедниятъ мой дѣдо! Виждате, не е имало никаква друга причина — само азъ съмъ си причината. Това е едничката причина, поради която ви разправямъ сега. Госпожата е тука, но тя не влиза въ смѣтката. Защо не влизате въ смѣтката, госпожо?

Треската се борѣше срещу лѣкарството за сънь. Тя бѣше отметнала отъ шията си завивкитѣ си и отъ време на време вдигаше малко слабата си рѫка, каточе това я облекчаваше; очитѣ й бѣха станали широки и невинни като на дете; свѣщьта сѫщо бѣше се разпалила и свѣтѣше ясно.

— Никой не бива да разправя на него — съвсемъ никой; обещайте!… Ако не бѣхъ се подхлъзнала, щѣше да бѫде съвсемъ друго. Какво щѣше да се случи тогава? Вие не можете да кажете; и азъ не мога — това е смѣшно! Мислите ли, че съмъ го обичала? Никой не се жени безъ любовь, не е ли така? Не съвсемъ безъ любовь, искамъ да кажа. Но вие виждате, че азъ искахъ да бѫда свободна, той каза, че ще ме вземе; а сега ме изостави следъ всичко това! Азъ не искамъ да бѫда изоставяна, не мога! Когато отидохъ на канарата — на оня край, гдето расте точно отдолу бръшлянътъ — право подъ мене бѣше морето. И азъ мислѣхъ да се хвърля долу и всичко щѣше да утихне. И азъ се изкачихъ на една издадина, оттамъ изглеждаше по-лесно, но бѣше толкова високо и азъ поискахъ да се върна обратно; и тогава кракътъ ми се подхлъзна; и сега всичко е само болки. Човѣкъ не може да мисли много, когато има болки.

По очитѣ й виждахъ, че тя отпадаше.

— Никой не може да ви изтръгне — отъ васъ самия. На него не бива да се казва — не дори — азъ не — не искамъ — да си отивате, защото…

Но очитѣ й се затвориха и тя се отпусна и заспа.

На сутриньта изглеждаше, че хората не можеха да разбератъ дали е по-добре или по-зле…

VI

Вторникъ, 9 августъ.

Повече изглежда, че сѫ минали три седмици, нежели три дена, откато пиша. Въ кѫща, гдето има болни, времето минава бавно!… Лѣкаритѣ бѣха тука тази сутринь, тѣ й даватъ четиридесеть часа. Нито една дума на оплакване не се изтръгна отъ устнитѣ й, откато тя узна… Ако я видѣхте, мѫчно бихте помислили, че е болна; бузитѣ й не бѣха имали време да повѣхнатъ или да изгубятъ цвѣта си. Нѣма много болки, а едно бавно, пълзящо вцепенение… Желанието на Джонъ Фордъ бѣше да й бѫде казано. Тя само извърна главата си къмъ стената и въздъхна; сетне се обърна къмъ бедната стара мисисъ Хопгудъ, която обичаше отъ дъното на душата си:

— Не плачете, госпожо, не искамъ и да зная.

Когато си излѣзоха, тя поиска цигулката си. Накара да я държатъ предъ нея и потегли лѫка надъ струнитѣ, но звуцитѣ, които се изтръгнаха, бѣха тъй колебливи и несигурни, че тя отпусна лѫка и се задави въ хълцане. Следъ това не се чу вече каквато и да било жалба или стенание…

Но да се върнемъ назадъ. Въ недѣля, въ деня следъ като бѣхъ писалъ последния пѫть, като се връщахъ отъ разходка, срещнахъ едно малко момче, което издаваше жални звуци съ една малка свирка.

— Елате, — каза то, — госпожицата желае да ви види.

Отидохъ въ стаята й. Сутриньта тя бѣше изглеждала по-добре, но сега имаше крайно изтощенъ видъ. Въ рѫката си държеше едно писмо.

— Това е, — каза тя. — Струва ми се, че не го разбирамъ. Той иска отъ мене да направя нѣщо, но азъ не мога да мисля и усѣщамъ странно очитѣ си. Прочетете ми го, моля.

Писмото бѣше отъ Захари. Прочетохъ й го на нисъкъ гласъ, защото мисисъ Хопгудъ бѣше въ стаята и плетѣше, но очитѣ й бѣха непрестанно устремени къмъ Пашиенсъ. Следъ като го прочетохъ, тя ме накара да го прочета още веднажъ и още веднажъ. Най-първо тя изглеждаше зарадвана, почти развълнувана, сетне на лицето й се изписа уморенъ, безразличенъ изразъ, и преди да бѣхъ свършилъ третия пѫть четенето, тя бѣше заспала.

Това бѣше едно забележително писмо, което изглеждаше да поставя човѣкъ въ благоприятна свѣтлина предъ очитѣ ви. Пъхнахъ го подъ пръститѣ й на покривката и излѣзохъ. Любопитството ме заведе на канарата, отъ кѫдето тя бѣше паднала. Намѣрихъ оная точка на скалата, гдето се виеше бръшлянътъ. Издадината, на която тя се бѣше покатерила, бѣше малко надѣсно отъ мене — едно страховито мѣсто. То показваше ясно какви безумни чувства трѣбва да сѫ я подтиквали! На задната страна имаше една наполовина пожъната нива съ една ивица макове и съ роякъ лѣтни насѣкоми, които пълзѣха и хвърчеха; въ непожънатата часть на нивата единъ пъдпъдъкъ непрестанно се обаждаше. Небето бѣше синьо до самия рѫбъ на хоризонта, морето бѣше чудно-хубаво подъ тази черна дива канара поръсена тукъ-таме съ червено. Надъ стръмнини и падини по полето голѣми бѣли облаци висѣха низко надъ земята. Тукъ нѣма строги небеса като надъ източното крайбрѣжие, а винаги сънни, нѣжно заоблени облаци, пълни съ леки движения и промѣни. Пасажи отъ писмото на Захари Пиѫрсъ продължаваха да се отронватъ отъ устнитѣ ми. Въ края на краищата, той бѣше такъвъ човѣкъ, какъвто го бѣха направили неговото родно мѣсто, и животътъ, и кръвьта. Безполезно е да се очаква идеализъмъ тамъ, гдето въздухътъ е мекъ и нѣщата даватъ приятна гледка (идеалистътъ расте тамъ, гдето може да създаде красота или удобства за себе си); безполезно е да се очаква чувство на законность и редъ у единъ човѣкъ, чиито дѣди въ течение въ хиляди години денемъ и нощемъ сѫ сновѣли по морето — по морето пълно съ своитѣ обещания за непознати нѣща, никога едно и сѫщо, робъ на своитѣ импулси. Човѣкътъ е подражателно животно…

„Животътъ е достатъчно тежъкъ, — бѣше писалъ той, — ако не си позволява човѣкъ известна свобода. Не сѫди твърде строго за мене! Нима ще те направя по-щастлива, като те повлѣка въ една опасность? Ако успѣя, ти ще бѫдешъ богата жена; но плановетѣ ми ще пропаднатъ, ако ти си съ мене. Когато те гледамъ, това ме разнѣжва. Когато е на море, човѣкъ блѣнува за всички хубави нѣща на сушата, блѣнува за полскитѣ цвѣтя, за меда — а ти си като тѣхъ; блѣнува за ябълковитѣ дървета и за тревата въ овощната градина — а ти си като тѣхъ; понѣкога просто лежи по гръбъ и си желае — а ти си такава, повече отъ всички други си такава“…

Спомнямъ си, че когато четѣхъ тѣзи думи, забелязахъ единъ страненъ, мекъ, полусърдитъ изразъ на лицето на Пашиенсъ; а веднажъ тя каза:

— Но всичко това сѫ глупости, нали?

Следъ това следваше единъ дълъгъ пасажъ за това, какво щѣлъ да спечели той, ако успѣелъ, за всичко онова, което той рискувалъ, за невъзможностьта да претърпи неуспѣхъ, ако запази бодростьта на ума си.

„Това е въпросъ само на два месеца или нѣщо подобно, — продължаваше той; — остани гдето си си сега, мила моя, или иди при моя баща. Той ще бѫде щастливъ, ако си при него. Стаята на майка ми е свободна. Тамъ нѣма никой, който да ти каже «Не!», когато свиришъ на цигулка; можешъ да свиришъ и на брѣга на морето; а когато нощитѣ сѫ тъмни, звездитѣ ще танцуватъ предъ тебе надъ вълнитѣ и ще бѫдатъ едри като пчели. Често съмъ ги съзерцавалъ и съмъ си мислилъ за тебе“…

Пашиенсъ ми бѣше пошепнала: „Не четете това!“ — и по-после азъ го изпущахъ… Следъ това се проявяваше чувствената страна на неговия характеръ: „Следъ като завърша това, цѣлиятъ свѣтъ ще бѫде предъ насъ. Има нѣкои мѣста, кѫдето мога да те заведа. Познавамъ едно мѣсто, гдето не е нито много топло, нито много студено, гдето можешъ да седишъ по цѣлъ день на сѣнка и да наблюдавашъ виещитѣ се растения и кокосовитѣ палми; гдето нѣма да правишъ нищо и нѣма да се грижишъ за нищо; ще имашъ всички плодове, които можешъ да си представишъ; нѣма да чувашъ никакъвъ шумъ, освенъ отъ папагалитѣ и отъ потоцитѣ, и понѣкога нѣкое изплѣскване, когато нѣкой негъръ се гмурне въ нѣкой виръ. Пашиенсъ, ние ще идемъ тамъ! При осемдесеть-тоненъ корабъ нѣма да остане море, което да не опознаемъ. Свѣтътъ е великолепно мѣсто за тия, които излизатъ да го завладѣятъ; въ него все още има сума непознати нѣща. Ще напълня скута ти, мила моя, съ съкровища, та нѣма да можешъ да се познаешъ. Отъ единъ мѫжъ никога не се е очаквало да седи у дома си…“

Презъ цѣлото това писмо, — въпрѣки всичкото негово истинско увлѣчение, — човѣкъ можеше да почувствува, колко много този човѣкъ държеше на своята цель — на доста низката цель на това приключение. Той не съзнаваше това, защото бѣше влюбенъ въ нея; но той трѣбваше да преследва своитѣ собствени цели. Той е жизнеспособенъ — страшно жизнеспособенъ! Сега не се учудвамъ толкова много на това, че тя е трѣбвало да отстѫпи!

Какви картини не бѣше рисувалъ той предъ нея! Имало е сѫщо и чисто физическа привлѣкателность — още не съмъ забравилъ израза, който бѣхъ видѣлъ изписанъ на нейното лице въ Блекъ Милъ. Но следъ като всичко е било казано и направено, тя се е омѫжила за него, защото е Пашиенсъ Войсей. И тя лежи сега тукъ умираща; нито той, нито който и да било другъ нѣма да може вече да я отведе. Жално става човѣку, като си помисли какъ той е тръпнелъ отъ страсть, когато е пишелъ това писмо на това обречено момиче въ оная тъмна дупка минаваща за салонъ. „Азъ искахъ да имамъ пари, — пишеше той, — още когато бѣхъ малко момче и седѣхъ по полето между кравитѣ… Сега искамъ да имамъ пари заради тебе — и ще ги имамъ! Проучвалъ съмъ работата две години; сега зная какво искамъ… Въ момента, когато това писмо ще замине, азъ ще съмъ тръгналъ за Лондонъ. Има още стотици работи, за които трѣбва да се погрижа. Докато котвата не бѫде вдигната, не мога да вѣрвамъ на себе си, че нѣма да се върна пакъ при тебе. Когато прекръстихъ кораба на «Пъстрата чародейка», азъ мислѣхъ за тебе — ти, която ме запленявашъ…“

Следваше едно тържествено заклинание къмъ нея да бѫде въ седемь часа вечерьта въ срѣда (сиречъ, утре) на пѫтеката, която води къмъ беседката, когато той щѣлъ да слѣзе на сушата, за да се сбогува съ нея. Писмото бѣше подписано: „Твоятъ любещъ те съпругъ, Захари Пиѫрсъ“.

Дълго време лежахъ на края на тази нива; тамъ бѣше много спокойно. Камбанитѣ на черквата бѣха започнали да биятъ. Дълги сѣнки се разстилаха пълзишкомъ откъмъ снопитѣ; диви гълѫби се издигаха единъ следъ другъ и отлитаха да спятъ; западното небе бѣше обагрено съ червено и всички падини и хълмътъ бѣха окѫпани въ последната слънчева свѣтлина. Великолепно лѣтно време, но потискащо тихо; това бѣше затишие предъ буря…

Животътъ въ чифлика продължава както обикновено. Ние правимъ сутринни и вечерни молитви. Джонъ Фордъ четѣше молитвитѣ съ свирепъ тонъ, сякашъ изправенъ на прага на нѣкакъвъ бунтъ срещу своя Богъ. Сутринь и вечерь той отива при нея, излиза сетне тежко дишащъ и отива въ стаята си, — за да се моли, струва ми се. Отъ оная сутринь не смѣя да се срещна съ него. Той е силенъ старецъ — но това ще го сломи…

VII

Кингсуеръ, сѫбота, 13 августъ.

Свърши се — утре напущамъ това мѣсто и заминавамъ за чужбина.

Тихъ следобѣдъ — никакъвъ вѣтрецъ не полъхва въ гробищата! Бѣхъ тамъ цѣлъ половинъ часъ, преди тѣ да дойдатъ. Нѣколко червени крави бѣха се зарѣяли въ съседната овощна градина и бѣха започнали да се потриватъ о оградата. Докато стояхъ тамъ, една стара жена дойде и ги подкара нататъкъ; следъ това тя се спрѣ и започна да събира ябълкитѣ, които бѣха окапали предивременно.

„Плодътъ е узрѣлъ и готовъ е да падне. —

О, хей-хо! — готовъ е да падне.

Дойде една баба и всичко събра тя, —

О, хей-хо! — и всичко събра тя“.

Донесоха Пашиенсъ много просто, — нѣмаше никаква омразна погребална колесница, слава Богу! — донесоха я ратаитѣ отъ чифлика, и нѣмаше никой другъ, освенъ Джонъ Фордъ, Хопгудови, азъ и оня младъ докторъ. Прочетоха молитвата надъ гроба й. И сега сякашъ чувамъ Джонъ Фордовото „Аминъ“! Когато всичко се свърши, той отмина гологлавъ подъ слънчевитѣ лѫчи, безъ да каже нито дума. Тази сутринь пакъ отидохъ тамъ и се зарѣяхъ между надгробнитѣ камъни. „Ричардъ Войсей“, „Джонъ, синъ на Ричардъ и Констансъ Войсей“, „Марджъри Войсей“ — толкова много поколѣния отъ този родъ въ този кѫтъ! Сетне „Ричардъ Войсей и Агнесъ, неговата жена“, а до него тази нова могилка, надъ която се разхождаше едно врабче и се спущаха вече сѣнкитѣ на ябълковитѣ дървета.

Ще ви разправя и малкото, което е останало да ви разправямъ…

Въ срѣда следъ обѣдъ тя бѣше попитала пакъ за мене.

— Това ще бѫде едвамъ въ седемь, — пошепнала тя. — Дотогава той сигурно ще дойде. Но ако… умра преди това… тогава кажете му… че ми е мѫчно за него. Постоянно ми казватъ: „Не говори! Не говори“! Не е ли глупаво това? Каточе мога да имамъ нѣкаква друга участь! Като мине и тази нощь, нѣма да има вече говорене! Накарайте всички да дойдатъ, моля — искамъ да ги видя всички. Когато умира, човѣкъ е по-свободенъ отъ всѣки другъ пѫть — никой не иска отъ него да направи нѣщо, никой не иска да знае какво казва той… Той ми бѣше обещалъ, че ще мога да правя каквото си искамъ, ако се омѫжа за него, — азъ никога не вѣрвахъ напълно въ това, но сега мога да правя каквото си искамъ; и мога да говоря всичко, каквото искамъ да кажа.

Тя лежеше безмълвно по гръбъ; въ края на краищата, тя не можеше да изрече ония интимни мисли, които се таятъ у всѣки отъ насъ и които сѫ тъй святи, че се разтапятъ, щомъ се доближи словото.

Така ще я запомня — съ сиянието на една усмивка въ полузатворенитѣ й очи, червенитѣ й устни бѣха разтворени — такъвъ страненъ изразъ на присмѣхъ, удоволствие, съжаление бѣше изписанъ на нейното малко, крѫгло извърнато нагоре лице. Стаята бѣше бѣла, изпълнена съ свѣжъ дъхъ на цвѣтя, а вѣтрецътъ удряше ябълковитѣ листа о прозореца. Презъ нощьта бѣха откачили цигулката и бѣха я изнесли; тя не бѣше забелязала липсата й…

Когато Данъ дойде, отстѫпихъ мѣстото си на него. Той хвана рѫката й нѣжно въ своята голѣма лапа, безъ да проговори.

— Колко малка изглежда тука рѫката ми, — каза тя, — съвсемъ малка.

Данъ я положи обратно на завивката и избърска челото си.

Пашиенсъ изплака съ остъръ шепотъ:

— Толкова горещо ли е тука? Азъ не знаехъ това.

Данъ се приведе, сложи устнитѣ си на нейнитѣ пръсти и излѣзе отъ стаята.

Следобѣда бѣше дълъгъ, най-дългиятъ, който съмъ прекаралъ нѣкога. Понѣкога тя изглеждаше да спи, понѣкога шепнѣше на себе си за майка си, за дѣдо си, за градината или за своитѣ котки — всевъзможни несвързани, тривиални, дори смѣшни работи изглеждаше да измѫчватъ ума й, — нито веднажъ, струва ми се, не заговори тя за Захари, но отъ време на време питаше колко е часътъ…

Съ всѣки часъ тя ставаше видимо по слаба. Джонъ Фордъ седѣше до нея безъ да се помръдва, неговото тежко дишане бѣше често пѫти единствениятъ звукъ; понѣкога тя търкаше пръститѣ си о неговата рѫка, безъ да говори. Това бѣше сякашъ резюме на тѣхния съвмѣстенъ животъ. Веднажъ той започна да се моли високо, съ пресипналъ гласъ, за нея; тогава нейнитѣ жални, нетърпеливи очи се насочиха къмъ мене.

— Бързо, — пошепна тя, — искамъ да го видя. Всичко е така… студено.

Излѣзохъ и се затичахъ по пѫтеката надолу къмъ пещерята.

Подпрѣнъ на една порта, Захари стоеше тамъ, единъ часъ преди опредѣленото отъ него време, облѣченъ въ сѫщитѣ стари сини дрехи и каскетъ съ кожена козирка, както бѣше облѣченъ въ деня, когато го видѣхъ за пръвъ пѫть. Той не знаеше нищо за това, което се бѣше случило. Но почти сигуренъ съмъ, че той отгатваше цѣлата работа, макаръ че самъ за себе си не искаше да допустне това. Той постоянно казваше:

— Това не може да бѫде! Тя ще се поправи за нѣколко дена — това е само нѣкакво изкълчване! Мислите ли, че пѫтуването по море… Достатъчно силна ли е, за да може да бѫде пренесена сега веднага?

Мѫчително бѣше да гледа човѣкъ неговото лице, така измѫчвано отъ борбата между неговия инстинктъ и неговата жизненость. Поть капѣше отъ челото му. Както се изкачвахме по пѫтеката, той се извърна и посочи къмъ морето. Тамъ бѣше неговиятъ параходъ.

— Мога да я отнеса на кораба въ всѣко време. Невъзможно! Какво е, значи, гръбнакътъ? Мили Боже! Лѣкаритѣ… Понѣкога тѣ вършатъ чудеса!

Мѫчително бѣше да гледа човѣкъ неговитѣ усилия да бѫде слѣпъ предъ действителностьта.

— Това не може да бѫде, тя е твърде млада. Ние вървимъ много бавно.

Казахъ му, че тя бере душа.

За една секунда ми се струваше, че той щѣше да избѣга. Сетне изправи главата си и се втурна къмъ кѫщата. На най-долното стѫпало на стълбата той ме сграбчи за рамото.

— Това не е вѣрно! — каза той. — Тя ще се поправи сега, когато съмъ при нея. Азъ ще остана тука. Нека всичко да върви. Азъ ще остана.

— Сега е време, — казахъ азъ, — да покажете, че сте я обичали. Съвземете се, човѣче!

Той се разтърси цѣлъ.

— Да! — бѣше всичко, което отговори той.

Отидохме въ стаята й. Изглеждаше невъзможно, че тя е въ предсмъртния си часъ; ярка руменина покриваше бузитѣ й, устнитѣ й трептѣха и потръпваха, каточе току що бѣха цѣлунати, очитѣ й блестѣха, косата й бѣше тъй тъмна и кѫдрава, лицето й — тъй младо…

Половинъ часъ по-късно азъ се вмъкнахъ презъ отворената врата на стаята й. Тя бѣше неподвижна и бѣла като покривкитѣ на леглото. Джонъ Фордъ стоеше до долния край на леглото, а приведенъ до равнището на възглавницитѣ седѣше Захарий, подпрѣлъ глава на стиснатитѣ си песници. Бѣше извънредно тихо. Шумоленето на листата бѣше престанало. Когато нѣщата дойдатъ до криза, какъ малъкъ се чувствува човѣкъ! Никакъвъ страхъ, никакво съжаление, никаква скръбь, а по-скоро такова чувство, каточе нѣкаква пиеса се е свършила, чувство на страхъ да си идете!

Изведнажъ Захари се изправи, мина край мене, безъ да ме види и се затича надолу по стълбитѣ.

Нѣколко часа по-късно азъ излѣзохъ на пѫтеката, която водѣше къмъ беседката. Бѣше тъмно като въ рогъ. Сигналната свѣтлина на „Пъстрата чародейка“ още се виждаше и изглеждаше не по-голѣма отъ свѣтулка. Тогава нѣкѫде предъ себе си чухъ хълцане — хълцанията на единъ мѫжъ; никой другъ звукъ не е толкова страхотенъ. Захари Пиѫрсъ се възправи на брѣга на не повече отъ десеть крачки предъ мене.

Нѣмахъ сърдце да тръгна подиръ него и седнахъ предъ живия плетъ. Имаше нѣщо много сходно съ нея въ свежата тъмнина на младата нощь. Мекиятъ брѣгъ, благоуханието на цвѣтята, докосването на папратитѣ и на боровинкитѣ… Смъртьта идва за всинца ни и когато всичко се свърши, свършва се; но тая слѣпа работа — положението на тия, които оставатъ следъ покойната!…

Малко по-късно корабътъ изсвири дважъ. Свѣтлинния сигналъ на дѣсната му страна заблещука слабо — и това бѣше всичко…

VIII

Торкуей, 30 октомврий 1901 г.

… Спомняте ли си за писмата, които ви писахъ отъ чифлика въ Муръ, преди близо три години? Днесъ минахъ на конь презъ това мѣсто. Спрѣхъ се въ Брикхамъ за закуска и се опѫтихъ следъ това надолу къмъ кея. Бѣше валѣлъ пороенъ дъждъ, но слънцето бѣше изгрѣло отново и грѣеше надъ морето, надъ червено-кафявитѣ платна и надъ редицата покрити съ плочи покриви.

Една рибарска лодка лежеше тамъ, която очевидно бѣше претърпѣла нѣкакво сблъскване. Единъ човѣкъ съ островръха брадичка и тънки устни, облѣченъ въ износени сини дрехи и съ моряшки обувки, който надзираваше поправката, ми каза малко горделиво:

— Преживѣхме едно сблъскване, съръ. Искате ли да я разгледате?

Сетне изведнажъ, като извъртѣ нагоре своитѣ малки сини очи, той добави:

— О, азъ си спомнямъ за Васъ! Навъртахте се около младата дама съ всичкото си изкуство.

Това бѣше Праулъ, прислужника на Захари Пиѫрсъ.

— Да, — продължи той, това е лодката.

— Ами капитанъ Пиѫрсъ?

Той се облегна гърбомъ на кея и плюна.

— Той бѣше истински мѫжъ; никога не съмъ виждалъ човѣкъ като него.

— Свършихте ли добра работа тамъ?

Праулъ отправи къмъ мене остъръ погледъ.

— Добра работа? Не, нищо не можахме да направимъ — отъ самото тръгване до края имахме все неприятности. Капитанътъ направи всичко, каквото би могълъ да направи единъ човѣкъ. Когато човѣкъ не може да свърши една работа добре, нѣкои наричатъ това „провидение“.

— Значи, — казахъ азъ, — претърпѣли сте неуспѣхъ?

Праулъ започна да извърта.

— Азъ не мисля, че е добре да се каже това, съръ, — това е една лоша дума. Дяволъ да го вземе! — добави той, взирайки се въ обувкитѣ си, — съсипахъ се тогава. Кѫде не ходихме ние, краката си изпотрошихъ! Капитанътъ не искаше да ме освободи. „Единъ девончанинъ, — казваше ми той, — никога не освобождава другиго“. Шесть дена прекарахме тамъ, гдето трѣбваше да бѫдемъ. Когато се върнахме при кораба… единъ кръстосвачъ бѣше го пленилъ заради пренасяне орѫжие.

— А какво стана съ капитанъ Пиѫрсъ?

Праулъ отговори:

— Съръ, мисля, че замина за Китай, но това не е сигурно.

— Значи, не е умрѣлъ?

Праулъ ме погледна съ нѣкакъвъ тревоженъ гнѣвъ:

— Вие искате непремѣнно да е билъ убитъ! Вѣрно е, единъ день човѣкъ все ще умре. Но нѣма другъ човѣкъ на свѣта, който да е толкова срѫченъ, като капитанъ Захари Пиѫрсъ.

Вѣрвамъ това; него човѣкъ мѫчно би могълъ да убие. Предъ очитѣ ми се възправя фигурата му, съ неговото съвършено хладнокръвие, подозрителния му погледъ и добродушната усмивка; виждахъ какъ влакната на брадата му се кѫдрѣха малко и ставаха по-черни къмъ бузитѣ; виждахъ какъвъ отчаянъ видъ имаше той заради това, че човѣкъ не може да се отърве отъ него, че той не може да се отърве отъ себе си.

Раздѣлихъ се съ Праулъ и съ половинъ корона. Преди да се отдѣля отъ кея, чухъ го какъ казваше на една дама:

— Претърпѣхме едно сблъскване, мадамъ. Искате ли да разгледате лодката?

Следъ закуска продължихъ да ездя къмъ Муръ.

Старото селище изглеждаше съвсемъ сѫщото; но плодоветѣ отъ ябълковитѣ дървета бѣха обрани и листата бѣха започнали да капятъ. Една отъ Пашиенсинитѣ котки мина край мене въ овощната градина, гонейки една птичка, все още носейки една панделка на врата си. Джонъ Фордъ ми показа всичкитѣ си последни нововъведения, но нито съ една дума или знакъ не ми загатна за миналото. Той питаше, безъ голѣмъ интересъ, за Данъ, който се бѣше върналъ пакъ въ Нова-Зеландия. Неговитѣ четинести брада и коса бѣха побѣлѣли. Той бѣше станалъ твърде снаженъ и азъ забелязахъ, че краката му не се подчиняватъ напълно на волята му; той често се спираше, за да се подпре на бастуна си. Презъ последната зима той билъ много боленъ и понѣкога, казватъ, заспивалъ направо по срѣдата на мислитѣ си. Успѣхъ да се отдѣля за нѣколко минути съ Хопгудови. Седейки подъ една полица съ чинии въ кухнята, гдето пакъ си имаше онази постоянна миризма на пушекъ, беконъ и старинность, будеща спомени така, както само миризмитѣ могатъ да правятъ това. Косата на милата стара госпожа, хубаво причесана отъ дветѣ страни на челото й, бѣше прошарена съ нѣколко сребърни косми; отъ размисли лицето й бѣше сбръчено още повече. На очитѣ й все още се появяватъ сълзи, когато говори за своето „агънце“.

За Захари не чухъ нищо, но тя ми разправи за смъртьта на стария Пиѫрсъ.

— Намѣриха го, така да се каже, мъртавъ — на слънцето; но Хопгудъ може да ви разправи за това.

А Хопгудъ, постоянно прехвърляше лулата си отъ единия ѫгълъ на устата си въ другия, промълви нѣщо и се усмихна съ своята дървена усмивка.

Той дойде да ме изпрати откъмъ задния дворъ.

Отбихъ се отъ пѫтя си, за да мина презъ гробищата. Надъ единъ гробъ имаше цвѣтя, съвсемъ свѣжи, хризантеми и астри; надъ тѣхъ имаше единъ бѣлъ надгробенъ камъкъ, вече потъмнѣлъ:

П А Ш И Е Н С Ъ

съпруга на Захари Пиѫрсъ

„Богъ далъ, Богъ взелъ“

Червенитѣ крави пакъ бѣха тамъ; небето бѣше цѣлото покрито съ голѣми бѣли облаци, нѣкои птички се обаждаха малко тѫжно, а въ въздуха се носѣше миризма на окапали листа…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.